П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
12 липня 2023 року
                                                                                              м. Київ
Справа №758/16339/17
Провадження № 22-ц/824/4208/2023
 
            Резолютивна частина постанови оголошена 12 липня 2023 року
            Повний текст постанови складено 14 липня 2023 року
 
            Київський апеляційний  суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                        судді-доповідача  Стрижеуса А.М., 
                        суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                        секретаря: Карпенка В.Р.
 
сторони:       
позивач         ОСОБА_1 ,
відповідачі   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.
Позов мотивовано тим, що 30 серпня 1996 року між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 травня 2011 року.
06 грудня 2016 року Подільським районним судом міста Києва по цивільній справі № 759/12651/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру було винесено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 задоволено, та визнано дійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною  площею 73,3 кв.м, житловою 50,1 кв.м, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
На вищезазначене рішення Подільського районного суду міста Києва 06 грудня 2016 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу. Ознайомившись з апеляційною скаргою, позивачці стало відомо, що її колишнім чоловіком було укладено з 
ОСОБА_2 договір позики.
Як стало відомо позивачці, 29 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений проект договору позики, відповідно до умов якого 
ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 300 000,00 доларів США, а ОСОБА_3 зобов`язується їх повернути не пізніше 05 грудня 2008 року. В проекті договору позики було зазначено суму позики, строк її повернення та особи які були присутні в якості свідків. Як виявилося насправді, при складанні проекту договору позики свідки присутні не були, а сам проект залишився у відповідача і не підписаний жодним із майбутніх сторін договору позики.
На момент укладання договору позики позивачка перебувала з ОСОБА_3 в шлюбі.
Про отримання на той момент її чоловіком коштів, згідно даної розписки позивачці не відомо. Жодних коштів чи майна відповідно до розписки позивачка не отримувала, вдома грошей в розмірі 300 000,00 доларів США не бачила, нічого цінного на той час не було придбано. Чоловік позивачки не брав у неї згоду на укладання договору позики.
З вищенаведених підстав позивачка вважала вищезазначений договір позики 
від 05 грудня 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.
На думку позивачки строк позовної давності по даній цивільній справі пропущено нею з поважних причин, а саме тому, що їй стало відомо про наявність договору позики лише в липні 2017 року при розгляді апеляційної скарги в апеляційному суді міста Києва на рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу. 
ОСОБА_1 просила поновити строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання договору позики недійсним та визнати недійсним договір позики грошових коштів в розмірі 300 000,00 доларів США, укладений 29 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2017 року дана цивільна справа розподілена головуючому судді Супрун Г. Б.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 18 січня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду. Відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. Вирішено справу розглядати в порядку позовного загального провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2018 року, цивільну справу № 758/16339/17  передано судді ОСОБА_8.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 про призначення у справі № 758/16339/17 судової почеркознавчої експертизи, задоволено.
Призначено судову почеркознавчу експертизу у справі № 758/16339/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.
Провадження в справі зупинено на підставі пункту 5 частини першої статті 252 ЦПК України до отримання висновку експертизи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2021 року, цивільну справу № 758/16339/17 передано судді Петрову Д. В., оскільки суддю ОСОБА_8 згідно рішення Вищої ради правосуддя № 798/0/15-21 від 08 квітня 2021 року звільнено з посади судді Подільського районного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним прийнято до свого провадження.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним поновлено.
Вирішено розглядати справу в загальному позовному провадженні та призначено по даній справі судове засідання з викликом сторін.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року клопотання позивачки ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено.
Витребувано в архіві Подільського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 2-4207/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
            Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 24 червня 2022 року підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним закрито.
Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Представником ОСОБА_2 - адвокатом Купріянчуком А. П. подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, при розгляді справи застосувати позовну давність.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, які не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Крім того позовні вимоги подані з пропуском строку позовної давності без поважних на те причин.
19 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що жодних коштів чи майна відповідно до розписки позивачка не отримувала, вдома грошей в розмірі 300 000,00 доларів США не бачила, нічого цінного на той час не було придбано. Чоловік позивачки не брав у неї згоду на укладання договору позики. Заявник також вказує, що строк позовної давності нею пропущено з поважних причин, оскільки про існування договору позики їй стало відомо лише у липні 2017 року при розгляді апеляційної скарги на рішення Подільського районного суд ум. Києва від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Зазначає, що судом не було встановлено обставин на підтвердження того, що позивачка належним чином була обізнана з судовими справами між ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 на час звернення з даним позовом до суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 19 жовтня 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року про виправлення описки,  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали.
Заявнику необхідно було подати заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням підстав для його поновлення.
14 листопада 2022 року на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року ОСОБА_1 надала суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року задоволено та поновлено його 
Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.
Витребувано з Подільського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 758/16339/17за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.
06 січня 2023 року матеріали цивільної справи № 758/16339/17за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним надійшли до Київського апеляційного суду.
            Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та  ї представник адвокат Дмитрук М.Ф. підтримали доводи апеляційної скарги.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися.
Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.
Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.
За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.
Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.
За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1996 року, який розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 травня 2011 року.
Згідно з копією Договору позики датованого 29 листопада 2008 року, 
ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 300 000,00 доларів США та зобов`язався в разі несвоєчасного погашення позики виплатити борг шляхом продажу свого майна.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року у справі № 2-4207/11 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму позики у розмірі 2 391 000,00 грн, 3 % річних у розмірі 195 751,86 грн, інфляційні втрати в розмірі 736 428,00 грн та судовий збір в розмірі 1 700,00 грн, а всього - 3 324 879,86 грн.
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики таким, що не укладався - відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 736 428,00 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. В частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу та 3% річних рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року змінено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 2 391 000,00 грн, 3% річних в розмірі 195 751,86 грн, судовий збір в розмірі 1 700,00 грн, а всього на загальну суму 2 588 451,86 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
            У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу визнання недійсним договору позики, укладеного під час перебування у шлюбі одним із подружжя. Вказані правовідносини регулюються нормами ЦК України та СК України.
Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків 
(стаття 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Частинами другою-третьою статті 640 ЦК України передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Також частиною четвертою статті 639 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином. 
Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі 6-50цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
З матеріалів справи відомо, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року у справі № 2-4207/11 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму позики у розмірі 2 391 000,00 грн., 3 % річних у розмірі 
195 751,86 грн., інфляційні втрати в розмірі 736 428,00 грн. та судовий збір в розмірі 1 700,00 грн., а всього - 3 324 879,86 грн.
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики таким, що не укладався - відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 736 428,00 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. В частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу та 3 % річних рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року змінено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 2 391 000,00 грн, 3 % річних в розмірі 195 751,86 грн., судовий збір в розмірі 1 700,00 грн, а всього на загальну суму 2 588 451,86 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Вказаними судовими рішення встановлено факт укладання між відповідачами договору позики, як і факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 300 000,00 доларів США.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року також встановлено, що відповідно до умов договору позики від 29 листопада 2008 року, 
ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 суму 300 000,00 доларів США для закупки, доставки та розмитнення вантажу Німеччини до України. 
За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином судом достеменно встановлено, що грошові кошти за договором позики від 29 листопада 2008 року ОСОБА_3 в сумі 300 000,00 доларів США були отримані для власних потреб а не для потреб та не в інтересах сім?ї.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).
Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. 
Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.
Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). 
Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду 
від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі 
№ 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі 
№ 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18 та від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20.
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого  погоджується й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (стаття 65 СК України).
Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено представником ОСОБА_2 - Купріянчуком А. П. з таких підстав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі 
№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
Вказана позиція є сталою.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх необґрунтованості, підстав для застосування строків позовної давності немає.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак дійшов неправильного висновку про зазначення іще однієї підстави для відмови у позові у зв?язку із пропуском позивачем строків позовної давності.
Проте помилкове зазначення судом першої інстанції про відмову у позові з підстав пропуску позивачем строків позовної давності не вплинуло на правильність вирішення спору по суті, а тому колегія суддів дійшла висновку про те, що з мотивувальної частини рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року слід виключити посилання суду на застосування позовної давності.
            Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року підлягає зміні з підстав, зазначених у цій постанові.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Зміна Київським апеляційним судом рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року, не вплинула на обсяг вирішених позовних вимог судом першої інстанції та не свідчить про зміну пропорційності вирішених позовних вимог по суті, що давало б підстави Київському апеляційному суду здійснити розподіл судових витрат відповідно до правил статті 141 ЦПК України.
Тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат за наслідком перегляду справи в апеляційному порідку.
Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України,суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року змінити, виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на застосування позовної давності.
В іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Суддя-доповідач:                                                              А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                                              Л.Д. Поливач
 
                                                                                              О.І. Шкоріна