ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року	Львів	Справа № 380/15780/22 пров. № А/857/4983/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                               Гуляка В.В.
суддів:                                                    Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року (суддя – Сподарик Н.І., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №380/15780/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, 
про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,  
 
                                                             встановив:
 
У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 21.03.2017 по 07.10.2022; 2) стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 37107,00 гривень. 
Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи, що такі не підлягають до задоволення за їх безпідставністю, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовну відмовити. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 року адміністративний позов задоволено. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 21.03.2017 по 20.09.2017 у розмірі 36906 грн 72 коп.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Допущені в процесі розгляду справи порушення норм процесуального та матеріального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на безпідставність позовних вимог в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України. Вирішуючи спір у цій справі в частині, що стосується нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, суд першої інстанції не врахував принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. На думку відповідача, розмір компенсації, яка належить до виплати позивачу в даному випадку та буде відповідати критеріям справедливості та пропорційності, повинен визначатися шляхом множення суми несвоєчасної виплаченої суми на середній розмір процентної ставки по кредиту за рік в якому відбулася виплата. За розрахунками відповідача загальний розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні повинен складати 7759,51 грн.. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 17.01.2023 року скасувати. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 з 27.03.2015 по 20.03.2017 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2017 №23о/с (по особовому складу) ОСОБА_1 був звільнений в запас. На виконання зазначеного наказу наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2017 №55 (по стройовій частині) був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 11). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 у справі №380/3004/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки (а.с. 12). 
На виконання рішення суду відповідачем 29.07.2020 на банківський рахунок позивача було перераховано 6273,76 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки (а.с. 16). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі №380/11796/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошової компенсації за всі дні, невикористаної ним щорічної відпустки, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 та здійснити виплату суми перерахунку, з урахуванням виплаченої суми (а.с. 23). 
16.08.2021 на виконання рішення суду відповідач перерахував на банківський рахунок позивача суму у розмірі 4705,34 грн (а.с. 27). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі №380/5610/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 20.03.2017 з урахуванням базового місяця січень 2008 року та з врахуванням виплачених сум (а.с. 39). 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2021 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року у справі №380/5610/21 - скасовано. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 20 березня 2017 року, виходячи з розрахунку базового місяця березень 2015 року та положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (а.с. 19). 
Верховний Суд постановою від 31.05.2022 постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у справі № 380/5610/21 скасував, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року залишив в силі (а.с. 28). 
У подальшому позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо виплати індексації грошового забезпечення в порядку виконання рішення суду від 05.07.2021 у справі №380/5610/21. 
Листом від 03.08.2022 відповідач повідомив, що рішення суду від 05.07.2021 буде виконане у повному обсязі після надходження коштів (а.с. 36). 
29.09.2022 відповідач перерахував на банківський рахунок позивача 5191,62 грн (а.с. 17). 
07.10.2022 відповідач в повному обсязі виконав рішення суду від 05.07.2021 та донараховав позивачу індексацію у сумі 34089,98 грн. Усього було виплачено позивачу 39 281,60 грн. індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 20 березня 2017 року (а.с. 18). 
Позивач, вважаючи, що відповідачем несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні, звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон України №2011-ХІІ), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” (в редакції на час виключення позивача зі списків), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України. 
Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини, має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. 
Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. 
Матеріалами справи підтверджується, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2017 №55 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
На виконання рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі №380/5610/21 відповідач 29.09.2022 перерахував на банківський рахунок позивача 5191,62 грн та 07.10.2022 донараховав позивачу індексацію у сумі 34089,98 грн. Усього було виплачено позивачу 39 281,60 грн індексації грошового забезпечення. 
За приписами ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
За приписами ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги. 
Статтею 117 КЗпП у редакції Закону 2352-ІХ від 01 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені  статтею 116  цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений  частиною першою  цієї статті. 
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. 
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). 
Як правильно встановив окружний суд, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на грошову компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 20.03.2017, що встановлено рішеннями Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 у справі № 380/3004/20, від 16.03.2021 у справі 380/11796/20, від 05.07.2021 у справі №380/5610/21, просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 
При цьому військова частина провела фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік та щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 20.03.2017 поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України. 
Оскільки виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення не виплачено в день виключення позивача із списків особового складу та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку і тому, відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022 року, позивач має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення), але не більш як за шість місяців. 
Відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем при звільненні лише 07.10.2022. 
Тобто, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин. 
Отже, заборгованість відповідача по виплаті позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникла з 21.03.2017 року (наступний день після звільнення) по день фактичного розрахунку (07.10.2022р.). 
Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 36906,72 грн.. 
Колегія суддів вважає такий розмір обґрунтованими з урахуванням наступного. 
Згідно із п.2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 “Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам”. 
Згідно з п.7 розділу І цього Порядку, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата. 
Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою індексації грошового забезпечення 07.10.2022, а не при виключенні останнього із списків частини 20.03.2017, то строк затримки розрахунку складає 2025 день (з 21.03.2017 наступний день після звільнення до 06.10.2022 – день який передує дню виплати). 
Водночас, суд першої інстанції вірно врахував внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), згідно з якими відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 21.03.2017 (наступний день після звільнення з військової служби) по 20.09.2017. 
Матеріалами справи підтверджується на підставі довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 №40/57/32-3291 від 17.09.2020, виданої Військовою частиною НОМЕР_3 Національної гвардії України, що грошове забезпечення позивача за останні два повних календарних місяця, що передували звільненню зі служби, без врахування одноразових виплат становило: 1641,77 грн за січень 2017 року та 10192,56 грн за лютий 2017 року, що разом становить 11834,33 грн.. 
Отже, середньоденна заробітна плата становить 200,58 грн (за останні 2 місяці - 28875,87 грн / 59 календарних дні за останні два повні місяці - лютий та січень 2017 року). 
Таким чином, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, має бути перерахований та виплачений позивачу в розмірі 36906,72 грн (середньоденний заробіток - 200,58 грн х 184 календарні дні). 
Наведеним підтверджується, що визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, з яким погоджується апеляційний суд, повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, що узгоджується з релевантною практикою Верховного Суду, приведеною у цій справі судом. Наведена ж скаржником практика касаційної інстанції не є релевантною по відношенню до вказаної справи. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року в адміністративній справі №380/15780/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Р. Й. Коваль