Справа № 297/1896/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        08 серпня 2023 року м. Ужгород

        Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
        головуючого судді-доповідача: Мацунич М.В.
        суддів: Фазикош Г.В., Кожух О.А. 
        з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Ільтьо І.І., в справі за позовом ОСОБА_3 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , третіх осіб на стороні позивача: виконавчого комітету Берегівської міської ради та Центр надання адміністративних послуг Берегівської міської ради про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третьої особи на стороні позивача виконавчого комітету Берегівської міської ради та центр надання адміністративних послуг Берегівської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що він є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , та 1/4 частка в якому належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину 1-1471 від 23.04.1999 року.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проживають за вищевказаною адресою, чим створюють йому перешкоди у користуванні та розпорядженні майном.
Вказував, що відповідачі не є членами його сім`ї та ніякого договору щодо користування спірним будинком між ним, як співвласником будинку та відповідачами не укладався, а тому в останніх відсутні правові підстави для користування таким будинком. 
Реєстрація та проживання відповідачів у належному йому будинку, створює для нього незручності, перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом, порушує його право власності на нерухоме майно тягне за собою додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг.
З врахування вищенаведеного та вимог статей 391, 405, 406 ЦК України, ОСОБА_3 просив суд позбавити ОСОБА_2 , ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням та позбавити ОСОБА_6 права користування житловим будинком і висилити її з вказаного будинку.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Позбавлено ОСОБА_4 , ОСОБА_2 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Позбавлено ОСОБА_5 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселено її з вказаного будинку.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1816,00 грн.

ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зверталися до суду першої інстанції із заявами про перегляд заочного рішення, однак, ухвалами Берегівського районного суду Закарпатської області від 07 квітня 2022 року та від 06 травня 2022 року, вказані заяви залишені без задоволення. 

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Зазначає, що судом першої інстанції не було визначено належного остаточного складу учасників судового процесу та всіх обставин справи, які підлягають встановленню. 
Зокрема, не встановлено особу власника інших 3/4 частин спірного будинку, що не належать позивачу. Так, власником інших 3/4 частин будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину 2-1938 від 07.06.2007 до 15.02.2012 був ОСОБА_7 . Втім, судом першої інстанції проігноровано дану суттєву обставину справи та не здійснено жодних дій стосовно встановлення наступних істотних для даної справи обставин: наявність відкритої спадкової справи в органах нотаріату після смерті ОСОБА_8 , визначення спадкоємців належних ОСОБА_8 3/4 частин будинку, прийняття ними у спадщину даного нерухомого майна, оформлення даними спадкоємцями правовстановлюючих документів на 3/4 будинку тощо;
-        не здійснено жодних дій, спрямованих на залучення до участі у розгляді справи власника інших 3/4 частин будинку, що не належать позивачу, як належного учасника справи;
-        не встановлено факт наявності чи відсутності у позивача як одного із співвласників будинку правомочності стосовно самостійного розпорядження усім будинком, та не надано даній обставині жодної правової оцінки. 
Таким чином, вищевказане переконливо свідчить про здійснення судом першої інстанції неправильного тлумачення положень чинного законодавства, зокрема ст.ст. 25, 316, 317, 319, 356, 358, 361, 383 та 391 ЦК України, внаслідок чого ним неправильно застосовано норми матеріального права та не застосовано для врегулювання спору ті норми права, що підлягають застосуванню. Вважає, що на час звернення до суду із позовом ОСОБА_3 не володіє ні правом самостійно вирішувати питання про розпорядження даним житлом в цілому, ні будь якою його частиною, адже його частка у праві спільної часткової власності на будинок у натурі не визначена, а договору про порядок користування будинком позивачем суду не надано.
Також зазначає, що позивачем не надано письмового висновку служби у справах дітей щодо розв`язання спору по суті стосовно позовної вимоги про позбавлення неповнолітнього відповідача ОСОБА_4 права користування будинком, без наявності якого та без його дослідження судом прийняття будь якого рішення по суті спору прямо суперечить вимогам закону. Наслідком задоволення судом позову у повному обсязі, без надання правової оцінки письмовому висновку служби у справах дітей, стало позбавлення цієї дитини права користування єдиним наявним у неї житлом, де вона могла б проживати разом зі своєю матір`ю, оскільки іншого житла у них немає. 
Стверджує, що позивачу було відомо про факт проживання відповідачів вже протягом тривалого періоду часу у будинку. Більше того, відповідачі отримали право користування Будинком та почали проживати у ньому за наявності безпосередньої згоди і позивача, з його відома та без будь-яких заперечень стосовно цього з його боку. 
Зазначає, що ОСОБА_4 , починаючи з 2003 року проживає в спірному будинку і позивачу було відомо про це, оскільки він підтримував спілкування зі своїми родичами, приїздив додому в гості, а тому був особисто знайомий з ОСОБА_2 та не висловлював жодних заперечень проти її проживання та реєстрації. Таким чином, наведене свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 набула право користування будинком законним шляхом, адже почала проживати там вже через декілька років після того як позивач отримав у власність 1/4 його частину у порядку спадкування. Згодом у ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, згідно чинного законодавства України, отримав реєстрацію місця свого проживання та фактичне проживання разом зі своєю матір`ю у Будинку.
Згодом, ОСОБА_5 також почала проживати у вказаному будинку разом з ОСОБА_9 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Позивач знав про даний факт та нічого не мав проти цього.
Також суд першої інстанції у визнав встановленою недоведену жодним доказом по справі обставину створення відповідачами фактом свого проживання та реєстрації перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У дійсності, відповідачі не чинять позивачу жодних перешкод у реалізації ним своїх майнових прав як співвласника будинку на користування та розпорядження належною йому 1/4 його частиною. 
Зауважує, що відповідачі ніколи не порушували правила співжиття з іншими мешканцями та власниками будинку, мирно проживаючи там із сусідами та іншими односельцями.
Таким чином, все вищенаведене слугує підтвердженням законності отримання відповідачами права користування будинком, проживання у ньому зі згоди та відома його власників та, у зв`язку із цим, відсутністю будь яких законних підстав для позбавлення відповідачів права користування житлом, згідно з положеннями чинного законодавства України.

ОСОБА_2 також оскаржила рішення суду першої інстанції та просить таке скасувати, відмовивши в задоволенні позову.
Зазначає, що ОСОБА_3 не проживає у будинку протягом тривалого часу (більше 30-ти років), оскільки після одруження та створення власної родини він добровільно переїхав проживати до іншого житла, залишивши батьківський будинок, в якому, на той час ще будучи живими, проживали його батьки - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , яка і була власницею будинку, а також вже згаданий вище брат ОСОБА_12 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та інший брат позивача - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З цього часу будь яких витрат на утримання будинку він не ніс. Всі комунальні послу оформлені на неї і нею оплачувались. Позивач взагалі не несе жодних витрат на утримання будинку, оскільки вже протягом тривалого часу проживає в Угорщині, будинок утримується власними силами та коштами відповідачів, в будинку проведено опалення та інші необхідні ремонтні роботи.
Не відповідає дійсності, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 фактично не проживають у будинку. Це твердження спростовується довідкою про реєстрацію мого місця проживання та довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21.09.2021 виданими Бенянським старостинським округом Берегівської ОТГ, що судом не було взято до уваги.
Вказує що іншого житла, де б вона разом з ОСОБА_4 та малолітнім сином ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який також зареєстрований у вказаному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , могли постійно проживати, у неї не має. Також зазначає, що у вказаній справі відсутній висновок органу опіки і піклування щодо надання згоди на виселення.
У рішенні суду відсутні будь які висновки та не надано жодної правової оцінки тій обставині, що у будинку також зареєстрований та проживає ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є сином відповідача ОСОБА_2 . Звертає увагу суду на те, що позбавлення дитини права користування будинком не було предметом даного спору та не вирішувалось по суті судом першої інстанції.
Позовні вимоги стосуються усунення перешкод позивачу у користуванні цілим будинком. Однак, як вже зазначалось вище, позивач не є власником всього будинку, тож він не має права згідно норм ЦК України розпоряджатися одноособово всім будинком, без згоди іншого співвласника. Також позивачем не надано суду доказів того, яка саме частина будинку виділена в натурі йому у володіння, користування та розпорядження, та, відповідно, відносно якої він має право звертатися до суду про усунення перешкод у користуванні.
При цьому, позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення відповідачами його прав як співвласника будинку. У дійсності, відповідачі не чинять позивачу жодних перешкод у реалізації ним своїх майнових прав як співвласника будинку. Більше того, якщо позивач бажає проживати у будинку, то відповідачі не будуть чинити жодних перешкод йому у цьому.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі підлягають задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що у ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину 1-1471 від 23.04.1999, належить на праві 1/4 часткової власності житловий будинок АДРЕСА_1 . Та 3/4 частини даного житлового будинку належать ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про право на спадщину, 2-1938 від 07.06.2007 року, а.с. 11.
Згідно свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Бенянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, стверджується та обставина, що 15 лютого 2012 року складено відповідний актовий запис № 3 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 50 років, а.с. 9.
Також свідоцтвом про смерть, виданого Берегівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-ФРАНКІВСЬК), стверджується та обставина, що 29 квітня 2021 року складено відповідний актовий запис № 315 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 60 років, а.с. 8. 
Як вбачається з довідки № 246 від 21.09.2021 р. Бедянського старостинського округу Берегівської міської ОТГ за адресою АДРЕСА_1 значаться зареєстрованими ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 і ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а.с. 181.

За приписами частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А також, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частина перша статті 16 ЦК України.

Згідно вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

А здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, стаття 5 ЦПК України.

Та при цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Враховуючи зміст ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а уразі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється судом ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Разом з цим ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Та відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його відсутності (належного відповідача) задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього.

Із наведеного вище вбачається, що позивачем подано позов, вимоги якого стосуються усунення йому як власнику житлового будинку АДРЕСА_2 перешкод у користуванні даним житловим будинком з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , шляхом позбавлення їх права користування даним житлом та виселення останньої з такого житла. При цьому, позовні вимоги обґрунтовуються тим, що являється співвласником даного житлового будинку в 1/4 частці, а інші 3/4 частини належать ОСОБА_14 згідно свідоцтва про право на спадщину.

За матеріалами справи ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , що стверджується свідоцтвом про смерть яке видано виконавчим комітетом Бенянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області. 

На момент смерті ОСОБА_15 в житловому будинку АДРЕСА_1 проживали та проживають і на час звернення позивача у суд з позовом ОСОБА_2 разом зі своїми малолітніми синами ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , а також ОСОБА_5 .

Матеріали справи не містять доказів того чи заводилась після смерті ОСОБА_14 спадкова справа та хто прийняв спадщину на 3/4 частини спірного житлового будинку. Як пояснили відповідачки ОСОБА_2 і ОСОБА_5 у своїх поданих до суду письмових документах, ОСОБА_3 у зазначеному будинку не проживає біля 30 років з того моменту як створив свою сім`ю, а згодом виїхав проживати до Угорської Республіки де проживає і зараз.

Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що мав місце поділ житлового будинку АДРЕСА_1 між співвласниками такого та, що ОСОБА_3 було здійснено виділ конкретної 1/4 частки із загального складу всього житлового будинку та, що цією виділеною часткою відповідачі неправомірно володіють і користуються, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю. 

Доведеною є та обставина, що разом з ОСОБА_2 у спірному будинку зареєстровані та проживають зі своєю матір`ю її малолітні сини ОСОБА_16 - ІНФОРМАЦІЯ_8 і ОСОБА_17 - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Проте до участі в розгляді справи не було судом першої інстанції залучено в якості сторони малолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на права якого щодо проживання разом з матір`ю і братом у спірному житловому будинку впливають позовні вимоги щодо позбавлення його матері ОСОБА_2 і брата ОСОБА_4 права користування таким житловим будинком.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо …, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, … обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. А частиною п`ятою цієї статті передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Та не дивлячись на вимоги зазначеної сімейної законодавчої норми при вирішенні спору про позбавлення малолітніх дітей права користування спірним житловим будинком до участі в розгляді даного спору судом першої інстанції не було залучено у якості сторони органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою та не отримано письмового висновку даного органу щодо розв`язання спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже без залучення особи, для якої таке рішення створює відповідні права та обов`язки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, суд не міг надати повну оцінку підставам та предмету позову та виносити рішення по суті такого спору. Без залучення належних відповідачів ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою на права та обов`язки яких впливатиме таке судове рішення, і які можуть бути залученими виключно за заявою позивача, суд вирішувати питання по суті спору не в змозі.

З огляду на характер правовідносин у цій справі, предмет спору та з`ясовані судом обставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції передчасно вирішив спір по суті без залучення належних відповідачів. 

Ураховуючи вказані обставин та вищенаведені норми права, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду постановлено з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову внаслідок пред`явлення позовних вимог до неналежних відповідачів, які не можуть нести повну матеріально-правову відповідальність у спірних правовідносинах.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2021 року скасувати та постановити у даній справі постанову про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 та  ОСОБА_1  про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

Стягнути із  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП –  НОМЕР_1 , адреса реєстрації:  АДРЕСА_3  на користь ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП – НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 судові витрати у розмірі по 3 220,20 гривень кожній, судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 16 серпня 2023 року.

       Суддя-доповідач:

Судді :