Головуючий у І інстанції Чередніченко Н.П.
Провадження №22-ц/824/7835/2023                                                               Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

      
                                                       ПОСТАНОВА
                                                ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
27 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
    Головуючого судді:          Матвієнко Ю.О.,
    суддів:                                Гуля В.В., Мельника Я.С.,
    за участю секретаря:         Ковтун М.В.,          
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року про відмову у прийнятті та повернення зустрічної позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У провадженні Голосіївського районного суду м. Києва з січня 2023 року перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якому ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу в розмірі 85 000,00 дол. США, а також 3% річних у розмірі 2 010,41 дол. США.
13 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кулішенко М.Ю. в судовому засіданні заявив від імені ОСОБА_1 зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного 01 вересня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з підстав його фіктивності.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову та повернуто зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги на підставі ст. 193 ЦПК України; роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення із цим позовом до суду в загальному порядку.
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Кулішенко М.Ю. подав на ухвалу апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Обгрунтовуючи скаргу, представник відповідача посилався на те, що при формуванні зустрічних позовних вимог відповідач врахувала процесуальні правила, передбачені ст. 193 ЦПК України: обидва позови взаємопов`язані;виникають з одних правовідносин;задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Так, позовні вимоги за первісним і зустрічним позовом безпосередньо стосуються обставин укладення/неукладення усного договору позики грошей, а також відступлення права вимоги за договором позики новому кредитору, який власне і звернувся до суду.  Задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та не породження ним жодних правових наслідків виключатиме задоволення первісного позову, оскільки у первісного позивача не існуватиме жодної правової підстави вимагати від первісного відповідача виконання на користь позивача стягнення «боргу».
При цьому, саме неприйняття зустрічного позову, а також розгляд зустрічних позовних вимог в окремому провадженні при прийнятті протилежних за змістом судових рішень в подальшому призведе до повторних звернень до суду і породжуватиме все нові й нові позови. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19).
Так само відповідно до практики Європейського Суду, право на суд включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (Рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ у справі «Буланов та Купчик проти України»).
Натомість, Голосіївським районним судом міста Києва, в порушення усіх процесуальних принципів, прийнято судове рішення, яке в подальшому призведе до неповного та необ`єктивного розгляду справи і сторони не отримають вирішення спору.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, що надійшов від позивача ОСОБА_2 , останній просив залишити скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду - без змін. 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Мазур І.О. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Фомін М.В. в апеляційному суді проти задоволення скарги заперечив та просив ухвалу суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.
Відмовляючи у прийнятті зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що первісний та зустрічний позови є різними за своєю правовою природою, мають різні предмети та заявлені з різних підстав, що зумовлює самостійний предмет їх доказування, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Зазначена стаття встановлює окремі умови прийняття до розгляду зустрічного позову, тобто вона вказує на один із способів захисту відповідача проти пред`явленого до нього позову.
Способами захисту проти позову можуть бути: невизнання позову, заперечення проти нього і зустрічний позов. Зустрічний позов - це активний захист проти позову. Зустрічним позовом є позов первісного відповідача до первісного позивача. Зустрічний позов в залежності від ситуації може бути найбільш дієвим засобом захисту відповідача проти позову, тому що спрямований на повне чи часткове виключення підстав первісного позову.
Задоволення зустрічного позову зазвичай повністю або частково виключає задоволення первісного позову.
Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним.
При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову:
- або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин;
- або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Зустрічний позов, який прийнятий судом для спільного провадження з первісним позовом, повинен знайти вирішення у виді загального рішення, яке має містити відповідь на обидві заявлені вимоги (як позивача, так і відповідача). Задоволення зустрічного позову спричиняє відмову в задоволенні первісного позову, однак не виключає можливості як задоволення обох вимог, так і однієї повністю, а іншої частково.
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року у справі № 686/32337/19, цивільне процесуальне законодавство гарантує відповідачеві право на захист від пред`явленого позову шляхом подання зустрічного позову. Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.
Аналізуючи зміст ст. 193 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним відноситься до  дискреційних повноважень суду, при цьому саме суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд, що розглядає справу як суд першої інстанції.
За змістом даної норми однією з умов прийняття зустрічного позову є доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів. Доцільно їх розглядати в одному процесі тоді, коли це дозволить більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємини сторін, виключити винесення взаємосуперечливих або взаємовиключних судових рішень. І, навпаки, недоцільно розглядати ці вимоги сумісно тоді, коли це затягне розгляд справи, а вимоги повністю можуть бути розглянуті окремо.
Взаємний зв`язок первісного і зустрічного позову може виявлятись у тому, що зустрічна вимога виключає вимогу первісну, або обидва випливають з однієї підстави, або взаємний зв`язок виникає з однорідності обставин виникнення взаємних матеріально-правових вимог між позивачем і відповідачем. Первісний і зустрічний позов можуть бути взаємозв`язаними і тоді, коли підстава зустрічного позову паралізує підставу первісного позову, а тому задоволення вимог відповідача виключає задоволення вимог позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, предметом первісного позову є вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, який було оформлено розпискою від 16.01.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Предметом зустрічного позову є вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного 01.09.2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Наведене свідчить, що позовні вимоги первісного і зустрічного позову ґрунтуються на різних підставах та мають різний предмет.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 роз`яснено, що об`єднання в одне провадження з первісним позовом вимог, коли відсутня спільність предмета позову, не допускається.
Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним.
Недоцільно розглядати первісний позов і зустрічний позов, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучати нових учасників процесу.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про повернення зустрічного позову заявнику, оскільки об`єднання вказаних позовів в одне провадження та спільний їх розгляд є недоцільним, адже позови містять різний предмет, зміст вимог та обставини, які підлягають доказуванню, сприятиме розширенню кола учасників процесу.
Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції прийнята за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, а також, що зустрічний позов мав бути прийнятим та розглянутим разом з первісним позовом, оскільки вимоги є взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, колегія суддів оцінює критично, оскільки первісні та зустрічні позовні вимоги випливають не з одних і тих самих правовідносин, не є однорідними як за предметом позову, так і за способом захисту прав та законних інтересів сторін цивільного процесу, що зумовлює самостійний предмет їх доказування.
Суд також звертає увагу, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом  можуть бути розглянуті в межах різних судових проваджень і ОСОБА_1 не позбавлена можливості реалізувати своє право на судовий захист шляхом звернення до суду із окремою позовною заявою.
При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду із первісним позовом в даному випадку може призвести до невиправданого порушення строків розгляду за правилами загального позовного провадження, також спільний розгляд зазначених позовів є недоцільним, оскільки їх об`єднання істотно розширить предмет доказування та призведе до затягування розгляду первісного позову по суті.
Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року - залишити без змін.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
 
Головуючий:
 
Судді: