Головуючий у І інстанції  Осаулова Н.А.	
Провадження №  22-ц/824/6739/2023	 	 	 	                                            Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	
 
ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
      12 липня 2023 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
 
    В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 186 978грн. 55 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 869 грн. 79 коп., посилаючись на те, що 26.11.2021 року між сторонами укладено договір позики № К261121-1, за умовами якого позивач передаву власність відповідачу грошові кошти у розмірі 145076,40 грн., а останній зобов`язався повернути кошти до 26.05.2022 року.
16.09.2022 року між сторонами укладено додаткову угоду, згідно з якою були внесені зміни у п.п. 1, 5, 6 договору позики та вказано, що позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 185814 грн. 30 коп., а відповідачзобов`язався повернути кошти до 24.12.2022 року. 
Згідно п. 5 додаткової угоди, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 додаткової угоди: 8 658,30 грн. до 24 вересня 2022 року;  8 779,00 грн. до 24 жовтня 2022 року; 8 779,00 грн. до 24 листопада 2022 року; 160 398,00 грн. до 24 грудня 2022 року.
Також, 16 вересня 2022 року відповідач власноручно підписав розписку, в якій зазначив, що кошти в сумі 185 814 грн. 30 коп. отримав у повному обсязі та зобов`язується повернути суму до 24 грудня 2022 року включно.
Згідно п. 10 договору позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно п. 11 договору у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне  повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.
Крім цього, п. 16.3 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями договору, в тому числі щодо своєчасного повернення позики.
Станом на 18 листопада 2022 року позичальник свої зобов`язання не виконав та не повернув платіж згідно з договором, його заборгованість за договором складає 186 978 грн. 55 коп., яку і просив стягнути позивач на свою користь.
Рішенням Фастівського міськрайонногосуду Київської області від 16 лютого2023року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 грошові кошти заборгованості за договором позики № К261121-1 від 26.11.2021 року з врахуванням додаткової угоди від 16.09.2022 року в розмірі 145 914 грн. 30 коп. 
В задоволенні решти вимог позову - відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 1 459 грн. 14 коп. 
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у сумі 186 978 грн. 55 коп. 
Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що у судовому засіданні відповідачем надано розписку від 16 вересня 2022 року, підписану представником  позивача, про погашення частини боргу за договором № К261121-1 на загальну суму 1000 доларів США.
Дана сума була зарахована Фастівським міськрайонним судом Київської області в
рахунок погашення заборгованості по додатковій угоді від 16 вересня 2022 року до
договору позики № К261121-1 від 26 листопада 2021 року помилково та без врахування умов, визначених в додатковій угоді від 16 вересня 2022 року, виходячи з наступного.
Згідно п. 3 додаткової угоди зазначено, що сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувались до моменту підписання даної угоди не будуть
враховуватись при майбутньому поверненні позики. А грошові кошти були передані
позикодавцем позичальнику в день підписання даної угоди. На підтвердження цього,
відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, позичальник надав позикодавцю власноруч написану нимрозписку.
Тобто, сума у розмірі 1 000 дол. США, яка внесена позичальником 16 вересня 2022
року, була вже врахована на погашення заборгованості за минулі платежі відповідно до
договору позики № К261121-1 від 26 листопада 2021 року (які позичальником не були
вчасно внесені відповідно до графіка), а тому дана сума жодним чином не відноситься до погашення
заборгованості по додатковій угоді, яка підписана 16 вересня 2022 року до договору
позики № К261121-1 від 26 листопада 2021 року, що підтверджується
розрахунком заборгованості.
Згідно розписки, наданої відповідачем, чітко зазначено призначення платежів
по сумах, які сплачує відповідач:
- 660 доларів США в рахунок чергової сплати платежу за договором № К 261121-1;
- 150 доларів США в рахунок сплати пролонгації для продовження строку дії договору позики;
- 190 доларів США в рахунок сплати тіла боргу,
Всього: 1000 доларів США.
Позивач зазначив, що з моменту підписання додаткової угоди позичальником не було здійснено жодного платежу.
Враховуючи наведене, на думку скаржника, суд дійшов помилкового висновку про зарахування здійсненого відповідачем платежу у розмірі 1 000 дол. США, в рахунок погашення заборгованості по додатковій угоді від 16.09.2022 року. 
Крім цього апелянт зазначив, що не погоджується з висновками суду про те, що поверненню підлягають грошові кошти у тому самому виді (у тій самій валюті), що були отримані в позику, оскільки законом не передбачено здійснення їх розрахунку відповідно до еквіваленту іноземної валюти.
Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачу копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказані документи отримані  ОСОБА_2 . 31.03.2023 року. 
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (186 978 грн. 55 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26.11.2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , уклали договір позики № К261121-1, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у сумі 145 076,40 грн., що на день укладення договору еквівалентно 5320,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кошти у визначений строк. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню, буде 5320,00 доларів США за курсом АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, до 26.05.2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною (а.с.5).
По закінченню строку позики, договір може бути пролонговано за домовленістю сторін (п. 7 договору позики).
Згідно п. 11 договору позики, у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком)позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості за кожен календарний день існування простроченої заборгованості.
16.09.2022 року на виконання п. 7 Договору позики № К261121-1 від 26.11.2021 року сторони внесли зміни в п. 1, 5, 6 договору, про що уклали додаткову угоду (а.с.4).
За додатковою угодою позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у сумі 185 814,30 грн., що за курсом АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення договору еквівалентно 4657,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кошти у визначений строк. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню, буде 4 657,00 доларів США за курсом АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, до 24.12.2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.
Пунктом 5 додаткової угоди закріплено графік повернення грошових коштів:
8 658,30 грн., що еквівалентно 217 доларів США до 24.09.2022 року включно;
8 779,00 грн., що еквівалентно 210 доларів США до 24.10.2022 року включно;
8 779,00 грн., що еквівалентно 210 доларів США до 24.11.2022 року включно;
160 398,00 грн., що еквівалентно 4020 доларів США до 24.12.2022 року включно.
Сторони домовились, що будь-які грошові розрахунки, які відбулися до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватись при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцемпозичальнику в день підписання даної угоди, на підтвердження чого відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України позичальник надав позикодавцю власноруч написану розписку (п. 3 додаткової угоди).
Вказана розписка про отримання відповідачем коштів у сумі 185 814,30 грн. наявна у матеріалах справи (а.с.6).
Згідно п. 1  договору позики з врахуванням додаткової угоди, позикодавець передав у власність позичальника на безпроцентній основі грошові кошти в сумі 185 814,30 грн., що еквівалентно 4 657,00 доларів США.
Як вбачається з наданої відповідачем розписки від 16 вересня 2022 року, підписаної представником сторони позивача, - ОСОБА_3 , про отримання від ОСОБА_2 частини погашення боргу за договором № К261121-1 на загальну суму 1 000 доларів США, залишок тіла боргу вказано 3 810 доларів США.
Встановлено, що станом на час звернення до суду з позовом та розгляду даної справи відповідач свої зобов`язання за договором позики з врахуванням додаткової угоди в повному обсязі не виконав, що було визнано відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.  
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Згідно ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.
Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч. 1 ст. 533 ЦК України).
Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).
Оскільки під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідачем, як позичальником, не виконано обов`язок по поверненню позивачу, як позикодавцю, суми позики в обумовлений у додатковій угоді до договору позики строк, законним та обґрунтованим є висновок суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неповернутої частини суми позики.
Разом з тим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, допустив помилку при визначенні суми заборгованості, яка підлягає стягненню, оскільки не звернув належної уваги на те, що сторони у додатковій угоді від 16.09.2022 року домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню, буде 4 657,00 доларів США за курсом АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу.
Таким чином, оскільки станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції офіційний курс долара у АТ КБ «ПриватБанк» становив 39,1 грн. за 1 долар, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 182 088,70 грн. (39,1 х 4657,00). При цьому, з даної суми підлягає вирахуванню сплачена відповідачем 16.09.2022 року на погашення боргу сума - 1 000 доларів США, що за курсом АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу 16.09.2022 року дорівнює 39 500,00 грн. (39,5 х 1 000). 
Крім того, апелянтом до апеляційного суду направлено доповнення до апеляційної скарги (а.с.49), у яких він зазначив, що 22.02.2023 року ОСОБА_2 сплатив на погашення заборгованості за договором позики №К261121-1 від 26.11.2021 року 100 000,00 грн., що підтверджується розпискою від 22.02.2023 року (а.с.50), що позивач просив врахувати при визначенні судом апеляційної інстанції розміру заборгованості, яка підлягає стягненню на його користь. 
Враховуючи викладені обставини, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 42 588,70 грн. (182 088,70 грн. - 39 500,00 грн. - 100 000,00 грн.).  
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 кошти у розмірі 1 000 дол. США були сплачені на виконання договору позики, а тому не мали бути враховані судом при визначенні розміру заборгованості за додатковою угодою, є необґрунтованими, враховуючи наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 26.11.2021 року між сторонами укладено договір позики № К261121-1, за умовами якого позивач передає у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 145 076,40 грн., а останній зобов`язується повернути кошти до 26.05.2022 року.
16.09.2022 року укладено додаткову угоду, якою були внесені зміни у договір позики, а саме викладено в новій редакції п.п. 1, 5, 6 договору позики, у яких, зокрема, вказано, що позивач передає відповідачу грошові кошти у розмірі 185 814,30 грн., а останній зобов`язується повернути кошти до 24.12.2022 року. При цьому, сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню, буде 4 657,00 доларів США за курсом АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу.
Із змісту додаткової угоди від 16.09.2022 року до договору позики № К261121-вбачається, що сторони погодили зміни п.п. 1, 5, 6 договору, виклавши їх у редакції додаткової угоди, зокрема щодо розміру отриманих коштів, графіку повернення позичальником грошових коштів, забезпечення виконання позичальником зобов`язання за цим договором. Тобто, додаткова угода не створює для сторін нових прав та обов`язків, оскільки не є іншим договором позики, а була укладена лише з метою зміни трьох пунктів договору позики, укладеного між сторонами 26.11.2021 року.
Відповідно до змісту розписки від 16.09.2022 року (а.с.30) сторонами зазначено про отримання представником позивача ОСОБА_3 : 660 доларів США в рахунок чергової сплати платежу за договором № К261121-1, 150 доларів США в рахунок сплати пролонгації для продовження строку дії договору позики; 190 доларів США в рахунок сплати тіла боргу. Отже, сплачені відповідачем 1 000 доларів США, як і будь-які інші суми, які будуть ним повертатись позивачу, сплачені саме на виконання укладеного між сторонами договору позики від 26.11.2021 року № К261121-1.
Таким чином, оскільки додаткова угода не є іншим договором позики, а боргові зобов`язання відповідача зумовлені саме укладеним між сторонами договором позики від 26.11.2021 року № К261121-1, і платіж у розмірі 1 000 дол. США здійснений ОСОБА_2 саме на виконання умов вказаного договору, даний платіж підлягає врахуванню при визначенні розміру заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 26.11.2021 року.
Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням доведеності позовних вимог обґрунтовано задоволено позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики.   
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Оскільки суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, однак помилився при обчисленні розміру  заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні у частині розміру заборгованості. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як законне та обґрунтоване.  
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2023 року - змінити в частині розміру заборгованості за договором позики №К261121-1 від 26.11.2021 року з врахуванням додаткової угоди від 16.09.2022 року, стягнутої з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 145 914 грн. 30 коп. до 42 588 грн. 70 коп.
 
В іншій частині рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
    Суддя доповідач:    
 
    Судді: