Постанова
Іменем України 
31 серпня  2023 року
м. Київ
справа № 317/3261/17
провадження № 51-3423 км 22   
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,    
 
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 , 
прокурора                                                      ОСОБА_5 ,
засудженого                                                  ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції),  
захисника                                                       ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого                    ОСОБА_6 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від                   07 лютого 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2022 року у  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017080000000298, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та  зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше не  судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого  ч. 2  ст. 286  КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 07 лютого 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.286 КК України  до  покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років  з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Строк  відбування покарання постановлено  рахувати з дня взяття під варту, з                   07 лютого 2022 року, зараховано у  строк покарання період попереднього ув`язнення з 22 по 28 серпня 2017 року. 
Цивільний позов ОСОБА_8   задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 18 675 грн. матеріальної шкоди та  2 000 000 грн.    моральної шкоди.    
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у провадженні. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2022  року апеляційну скаргу обвинуваченого залишено без задоволення, а   вирок  місцевого суду - без зміни.
За вироком суду встановлено, що водій  ОСОБА_6 , 22 серпня 2017 року, приблизно о 01:30 год., керуючи автомобілем «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автодорозі Запоріжжя-Маріуполь, в районі повороту на с. Юліївку  Запорізької області, порушив вимоги п. п. 2.3 б), 2.9 а), 10.1, 12.2 Правил дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухався зі швидкістю не менше 80 км/год, що перевищує безпечну швидкість, у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, не впевнившись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, відволікся від керування транспортним засобом, змінив напрямок руху вліво та виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , внаслідок чого  останній  загинув на місці.
Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.10.1 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з наслідками ДТП. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати  судові рішення,  а кримінальне провадження закрити, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. 
Зазначає, що його вина не доведена, а суд першої інстанції, встановивши  відсутність в його діянні складу інкримінованого кримінального правопорушення,  не ухвалив виправдувальний вирок.
Вважає, що обвинувальний вирок  ґрунтується на недопустимих доказах, які,  на думку засудженого, отримані з порушенням встановленого КПК порядку,   а   саме  висновках судових експертиз, проведених експертом ОСОБА_10 , який брав участь у огляді місця події, протоколі  огляду місця ДТП  тому, що частина інформації міститься у схемі-додатку до нього,  та інших  похідних доказах.
При цьому, суд встановив очевидну недопустимість доказів і послався на них у вироку. 
Крім того, місцевий суд всупереч  ст.374 КПК України  не зазначив у вироку мотиви неврахування показань свідка ОСОБА_11 і письмових показань обвинуваченого про те, що він не змінював напрямок руху та не виїжджав на зустрічну смугу, а також не  дослідив речові докази. 
Також, прийняв незаконне рішення про взяття його під варту в залі суду.  
В свою чергу, суд апеляційної інстанції  всупереч вимог ст.404 КПК України повторно  докази не дослідив, а також не закрив кримінальне провадження.  
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримали та просили задовольнити. 
Прокурор, ОСОБА_5 , в суді касаційної інстанції, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги засудженого, заперечувала проти її задоволення. 
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Мотиви Суду    
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Відповідно до  ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. 
Тобто, наведена норма процесуального закону вимагає від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.
Під час розгляду даного кримінального провадження місцевий суд, дотримуючись положень ст. 94 КПК України, безпосередньо дослідив та оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного та в повній мірі підтверджують висновок про доведеність вини   ОСОБА_6   у вчиненні злочину, передбаченого           ч. 2 ст. 286 КК України. З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції.
Суди зазначили, що  вина ОСОБА_6  у вчиненні інкримінованого йому злочину  повністю доведена: даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди  від   22 серпня 2017 року зі схемою, фототаблицями та відеозаписом до нього, у яких детально зафіксовано загальний вигляд місця ДТП,  місце зіткнення транспортних засобів та інші відомості; висновком судової автотехнічної експертизи від                           30 серпня 2017 року, яким встановлено, що місце зіткнення автомобілів ВАЗ 21063 та «Ford Transit» розташоване на смузі руху в напрямку м. Запоріжжя, тобто на зустрічній смузі руху для водія автомобіля «Ford Transit» ОСОБА_6 ;  висновком судової інженерно-транспортної експертизи №9-574 від 14 вересня 2017 року встановлено  порушення вимог ПДР, допущені водієм ОСОБА_6 , та причинно-наслідковий зв`язок із наслідками ДТП; висновок судової медичної  експертизи  №2935 від  22 серпня 2017 року  підтверджує, що потерпілий ОСОБА_9 внаслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких загинув на місці; даними  висновку  щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від                                      22 серпня 2017 року про те, що ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного сп`яніння;  показаннями свідків ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які підтвердили факт вживання ОСОБА_6 спиртних напоїв за декілька десятків хвилин до  ДТП і його перебування в стані алкогольного сп`яніння під час керування  автомобілем «Ford Transit»; даними інтегрованої інформаційно-пошукової системи поршень ПДР та копіями судових рішень про те, що ОСОБА_6 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР,  зокрема, за керування  транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння; а також іншими доказами.   
Таким чином, із вироку слідує, що   суд  першої інстанції не встановлював  відсутності в  діянні ОСОБА_6 складу інкримінованого кримінального правопорушення, як про те безпідставно стверджує засуджений у своїй  касаційній скарзі, а навпаки, констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази, у своїй сукупності,  доводять наявність у діях ОСОБА_6  складу злочину, за який його засудженого, оскільки його вина доведена поза розумним сумнівом. 
Засуджений скаржиться на те,  що в основу вироку покладено недопустимі докази,     зокрема, протокол огляду місця ДТП та висновки  судових експертиз, проведених експертом ОСОБА_10 через те, що,  на  його думку,  ці  докази отримані з  порушенням вимог кримінального процесуального закону.  
Згідно із ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Питання допустимості доказів вирішує суд під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження. Сторони кримінального провадження під час судового розгляду мають право подавати клопотання про визнання доказів недопустимими (ст. 89 КПК України).
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, й не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Натомість, місцевий суд, під час судового розгляду, перевіряючи доводи сторони захисту про недопустимість доказів у провадженні, належним чином дослідив усі докази, дав їм відповідну оцінку та не встановив порушень, про які стверджував захист. Поряд з цим, із матеріалів  провадження убачається, що  суд першої інстанції не встановлював очевидної недопустимості доказів, тому доводи касаційної скарги про протилежне -  надумані.  
Що стосується недопустимості протоколу огляду місця ДТП через те, що  частина інформації міститься у схемі-додатку до нього,  то місцевий суд  належним чином його оцінив  та дав  у рішенні відповідь про його допустимість.
Згідно із ч. 1 ст. 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.
Особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки. Додатком  може бути, зокрема, схема (ст.105 КПК України).    
Так, хід і результати проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зафіксовано у протоколі огляду місця ДТП від 22 серпня 2017 року, який  складений органом досудового розслідування із дотриманням вимог статей 104, 105 КПК України. Схема місця ДТП є невід`ємним додатком до вказаного протоколу   та  долучена до нього. Викладена у схемі ДТП інформація,  із графічним  зображенням місця дорожньо-транспортної пригоди з відображенням та фіксацією на ньому всіх об`єктів та обставин, що стосуються події, не суперечить тим даним, які викладені у самому  протоколі процесуальної дії, вона лише є більш детальною.  Тому порушення вимог КПК відсутні.  
Не заслуговують на увагу  й твердження сторони захисту про недопустимість висновків судових експертиз, проведених експертом ОСОБА_10 , який брав участь у огляді місця події.
Із матеріалів кримінального провадження слідує, що експерт-автотехнік                       ОСОБА_10 проводив декілька судових  авто-технічних експертиз  у   провадженні. Одні стосувалися стану гальмівних систем транспортних засобів, інша - місця зіткнення автомобілів. Суд першої інстанції   встановив, що   експерт ОСОБА_10 є фахівцем з даних питань та проведення таких досліджень відноситься до його компетенції.  Підстав  для відводу експерта, які  чітко визначені ст.79 КПК України, у даному кримінальному провадженні не встановлено. 
Виходячи з наведеного, доводи засудженого щодо недопустимості похідних доказів  у провадженні є безпідставними.    
Посилання  ОСОБА_6  на те, що місцевий суд у вироку не зазначив мотиви неврахування показань свідка ОСОБА_11 неприйнятні. 
Як убачається із матеріалів справи, суд першої інстанції при ухваленні вироку, крім інших доказів, послався на показання свідка ОСОБА_11 , якого безпосередньо допитував в судовому засіданні. Суд послався на ті показання свідка ОСОБА_11 , які сприймав безпосередньо, детально виклав їх у вироку із  зазначенням тих обставин, які свідок повідомляв суду, це чітко підтверджується журналом та звукозаписом судового засідання.  
Стосовно доводів засудженого про те, що суд  безпідставно не взяв до уваги його письмові показання,  слід зазначити таке. 
Статтею 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. 
Допит обвинуваченого починається з пропозиції головуючого надати показання щодо кримінального провадження  (ст.351 КПК України).  
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що  ОСОБА_6 на пропозицію головуючого надати показання щодо обставин кримінального провадження відмовився. Під час  судового розгляду, який тривав більше чотирьох років,   на пропозицію дати будь-які пояснення, або взагалі відповісти на запитання учасників, висловити свою думку щодо клопотань, обвинувачений ОСОБА_6 відповідав відмовою та перекладав таке право на свого захисника  ОСОБА_7 . Натомість, після  виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку,  до  канцелярії місцевого  суду засуджений  подав письмові показання-клопотання підписані ним та його адвокатом. З огляду на те,  що ці документи були подані після закінчення судового слідства, суд їх не досліджував, тому правомірно не посилався на них  у вироку,  оскільки   безпосередньо не сприймав.    
Заслуговує на увагу те, що надання показань обвинуваченим  є його  правом, а не обов`язком,  однак ОСОБА_6 таким  правом не скористався. 
Твердження засудженого про те, що суд першої інстанції не дослідив речові докази - автомобілі учасників ДТП, спростовуються матеріалами кримінального провадження. 
Слід зазначити, що порядок дослідження речових доказів закріплено у                           ст.357 КПК України,  відповідно до ч.2 якої, огляд речових доказів, які не можна доставити в судове засідання, за необхідності проводиться за їх місцезнаходженням. 
Із журналу та звукозапису  судового засідання від  12 липня 2021 року встановлено, що місцевий суд задовольнив клопотання прокурора про дослідження речових доказів - автомобілів учасників ДТП (в свою чергу,  захисник  ОСОБА_7 заперечував проти такого  клопотання), та, дотримуючись вимог ст.357 КПК України,  здійснив огляд автомобілів за їх місцезнаходженням - на території майданчику відділу поліції  №6 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області.   
Доводи засудженого  про те, що місцевий суд прийняв незаконне рішення про взяття його під варту в залі суду, не ґрунтуються на законі.   
Нормами ч.4 ст.374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема, рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили. 
Місцевий суд, дотримуючись наведених вимог кримінального процесуального закону, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , обрав обвинуваченому  запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, про що зазначив  в резолютивній частині судового рішення.   
Посилання касатора на порушення  апеляційним судом вимог ст.404 КПК України, через те, що суд повторно не дослідив докази,  не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.
Нормами  ст. 404 КПК України чітко регламентовано,  що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Із матеріалів провадження встановлено, що засуджений ОСОБА_6     в апеляційній скарзі не заявляв клопотань про повторне дослідження доказів. Його захисник  в суді апеляційної інстанції просив дослідити окремі докази, однак не наводив  обґрунтувань того, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями, а підстав, передбачених частиною третьою статті                  404 КПК  України, для повторного їх дослідження апеляційним судом встановлено не було, тому суд їх повторно не досліджував.
Обмежившись аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій статтею 23 КПК України  засаді безпосередності судового розгляду.
При цьому, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційних скарги  сторони захисту  та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог    ст.419 КПК України  мотиви на їх спростування.
Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить закрити кримінальне провадження щодо нього, однак, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами, такі підстави відсутні. А досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях з огляду на положення ст.433 КПК України не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги  засудженого немає.
У зв`язку з цим та,  керуючись статтями 434, 436,  438, 441,442 КПК України, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни.                                                                                                                                                                                                                     З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 лютого 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2022 року щодо  ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                   ОСОБА_14                                          ОСОБА_3