ПОСТАНОВА 
Іменем України

20 червня 2023 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 396/28/22
провадження № 22-ц/4809/468/23 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  
Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорова С. М., Чельник О. І., 
за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В., 
учасники справи:  
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Нова-Україна»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Нова-Україна» на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області (суддя Русіна А. А.) від 22 грудня 2022 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
25 грудня 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвоката Руденко Ганна Валентинівна, пред`явила позов до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Росія», яке згодом змінило назву на Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Нова-Україна» (далі - СТОВ «Нова-Україна), у якому висунула такі вимоги:
1)розірвати договір оренди земельної ділянки від 10 січня 2012 року, укладений між нею, ОСОБА_1 , та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Росія», зареєстрований управлінням Держкомзему у Новоукраїнському районі Кіровоградської області 15 лютого 2012 року за № 352400004000151;
2)стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Росія» на користь ОСОБА_1 борг за оренду земельної ділянки за 2018 - 2021 роки в сумі 22072,98 грн, яка складається з такого: 16932,08 грн - заборгованість по орендній платі, 759,49 - 3% річних, 1857,86 грн - інфляційні втрати та 2523,55 грн - пеня.
Позов обґрунтовано тим, що позивачка є власницею земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що розташована на території Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, площею 3,8643 га кадастровий номер 3524010000:02:002:0810. 
10 січня 2012 року вона уклала з СТОВ «Росія» договір оренди землі б/№, зареєстрований у ДП Кіровоградська філія «Центр ДЗК» 15 лютого 2012 року за №352400004000151, за умовами якого надала, а СТОВ «Росія» прийняло в оренду земельну ділянку площею 3,86 га ріллі, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах території Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області на строк до 15 листопада 2061 року (далі - Договір). 
Згідно з умовами пунктів 9 та 11 Договору орендна плата має вноситися орендарем у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (далі - НГО) у грошовій формі до 31 грудня щорічно. Відповідно п. 5 Договору НГО орендованої земельної ділянки становить 53510 грн.
За час дії вказаного договору його умови сторонами не переглядались і не доповнювалися. 
Право оренди СТОВ «Росія» земельної ділянки на підставі договору внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за заявою відповідача у 2017 році.
За повідомленнями сайту Держгеокадастру України НГО земельних ділянок сільськогосподарського призначення з 2016 року не індексувалась, а відповідно до здійсненого на вебсайту Держгеокадастру розрахунку НГО земельної ділянки за кадастровим номером 3524010000:02:002:0810 станом на 06 вересня 2021 року вона становить 141100,92 грн. Отже, за умовами Договору річна сума орендної плати протягом 2018 - 2021 років мала складати 4233,02 грн, а загалом за цей період 16932,08 грн.
Проте відповідач більш як п`ять років ігнорує будь-які заяви позивачки про надання їй письмової інформації та підтверджуючих документів про виплату орендної плати з 2012 року, а також ігнорує вимоги про погашення заборгованості.
Зважаючи на системну несплату орендної плати за Договором, посилаючись на норми п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, ст. 625 ЦК України ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», п. 38 та 39 Договору, позивачка просила суд задовольнити її вимоги.
Короткий зміст рішення суду
Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2022 року позов задоволено частково.
Суд ухвалив: розірвати договір оренди земельної ділянки від 10 січня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Росія» (нова назва - «Нова Україна»), зареєстрованого управлінням Держкомзему у Новоукраїнському районі 15 лютого 2012 року за №352400004000151 відносно земельної ділянки кадастровий номер 3524010000:02:002:0810, площею 3,8643 га, розташованої на території Новоукраїнської міської ради; 
стягнути з СТОВ «Нова Україна» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті орендної плати за 2018-2021 рік за договором оренди землі від 12 січня 2012 року зареєстрованого у ДП Кіровоградська філія «Центр ДЗК» 15 лютого 2012 року за №352400004000151 у розмірі 13 630,36 грн, пені у розмірі 2523,55 грн. 3 % річних у розмірі 611,39 грн та інфляційних втрат 687,87 грн, загальний розмір заборгованості складає - 17453,17 грн;
стягнути з СТОВ «Нова Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 784,69 грн.
Рішення обґрунтоване тим, що відповідач, як орендар земельної ділянки, на якого Договором покладено зобов`язання щорічно сплачувати орендну плату, не надав суду доказів виконання ним свого зобов`язання перед орендодавцем, позивачем по справі. 
Суд встановив систематичне невиконання відповідачем своїх зобов`язань, що кваліфіковано ним, як істотне порушення Договору, а тому вважав, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом розірвання договору та стягнення заборгованості по орендній платі з урахуванням додаткової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, яка встановлена ст. 625 ЦК України, а також пені.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Відповідач подав апеляційну скаргу на рішення суду в якій просить його скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Доводи апеляційної скарги полягають в наступному:
-суд проігнорував наявні у матеріалах справи докази сплати відповідачем у 2012 році орендної плати авансом у сумі 30000,00 грн, що з урахуванням визначеної у договорі НГО земельної ділянки та ставки орендної плати є достатнім для покриття відповідних зобов`язань орендаря за наступні 23,5 роки;
-суд не взяв до уваги пояснення третьої особи ОСОБА_2 про те, що він сплатив позивачці авансовий платіж по орендній платі за договором від 10 січня 2012 року;
-суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме не застосував норму ст. 528 ЦК України, якою передбачено виконання зобов`язання боржника іншою особою та встановлено відповідні правові наслідки такого виконання, а також не застосував норму ст. 531 ЦК України, яку передбачено право боржника на дострокове виконання зобов`язання.
Відзив на апеляційну скаргу від позивачки до суду апеляційної скарги не надійшов. 
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позиції сторін, висловлені учасниками справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції
Відповідач повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 2500800928702, яке вручене йому 30 травня 2023 року (а. с. 219), але явку свого представника до суду апеляційної інстанції не забезпечив.
Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 2500800928192 (а. с. 220), яке вручене йому 30 травня 2023 року за вказаною ним у поясненнях до суду від 12 липня 2022 року адресою для листування (а. с. 71). Проте до суду апеляційної інстанції він не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Позивачка ОСОБА_1 особисто до суду не з`явилася, а її представник - адвоката Руденко Г. В. апеляційну скаргу відповідача не визнала, надала суду усні пояснення. 
Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 
ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки за кадастровим номером 3524010000:02:002:0810 площею 3,8643 га, яка розташована на території Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
10 січня 2012 року ОСОБА_1 та СТОВ «Росія» уклали договір оренди землі б/№, зареєстрований у ДП Кіровоградська філія «Центр ДЗК» 15 лютого 2012 року за № 352400004000151, за умовами якого позивачка (Орендодавець за Договором) надала, а СТОВ «Росія» (Орендар за Договором) прийняло в оренду земельну ділянку площею 3,86 га ріллі, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах території Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. Строк дії Договору закінчується 15 листопада 2061 року (п. 8 Договору). 
Згідно з умовами п. 9 та п. 11 Договору що орендна плата має вноситися Орендарем у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у грошовій формі до 31 грудня щорічно. 
У п. 5 Договору вказано, що нормативна грошова оцінка орендованої земельної ділянки становить 53510 грн.
Згідно з нотаріально посвідченою заявою від 12 січня 2012 року ОСОБА_1 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, з боку інших осіб, отримала від ОСОБА_2 орендну плату за земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, належну їй на підставі державного акту серії ІІ-КР № 029881 площею 3,86 га, кадастровий номер № 3524010000:02:002:0810 виданого Новоукраїнською райдержадмінстрацією Новоукраїнського району Кіровоградської області 24 травня 2002 року, зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право приватної власності землю за № 395, в сумі 30000,00 гривень і будь-яких матеріальних (фінансових) претензій до ОСОБА_2 до 12 січня 2061 вона не матиме.
Крім того, у цій заяві ОСОБА_1 дозволила ОСОБА_2 , до зняття мораторію на дію Закону України про продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення, отримувати орендну плату від СТОВ «Росія», юридична адреса якого м. Новоукраїнка, вул. 40-років України, 1, Новоукраїнського району Кіровоградської області. В разі зняття мораторію на розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, по першій вимозі ОСОБА_2 зобов`язалася переоформити вказану земельну ділянку на нього або на вказану ним особу. Всі платежі, які виникнуть в процесі переоформлення вказаної земельної ділянки у приватну власність, сплачує ОСОБА_2 . 
Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В межах доводів та вимог апеляційної скарги рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
У цій справі спір виник між сторонами договору оренди землі щодо стверджувального позивачем систематичного порушення орендарем (відповідачем по справі) зобов`язання з виплати орендної плати. 
Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
У контексті ч. 2 ст. 792 ЦК України норми, які регулюють відносини оренди землі, розміщені не лише у цьому Кодексі, а й в інших актах законодавства, зокрема, в Земельному кодексі України (ЗК України), Законі України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами у справі) інших нормативно-правовими актах, прийнятих відповідно до них, а також у конкретних договорах оренди землі.
Так, відповідно до ст. 1 Закону «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 ЗК України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Частинами 1 - 3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Положення ст. 24, ст. 25 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, зокрема: орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати, а орендар, своєю чергою, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
Стаття 31 Закону України «Про оренду землі» передбачає, зокрема, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. 
На вимогу однієї зі сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України (ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі»).
Пункт «д» ст. 141 ЗК України передбачає таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата орендної плати.
Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, розірвання договору (п. 1 ч. 1 вказаної статті Кодексу), сплата неустойки (п. 3 ч. 1 вказаної статті Кодексу).
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 1, ч. 2 ст. 551 ЦК України).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовими висновками, висловленими Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17, який підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року в справі № 912/1385/17 та Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 227/5452/18 до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовується, зокрема, положеннями ЦК України, а тому при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої п. «д» ст. 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення ч. 2 ст. 651 ЦК України, згідно з якою необхідна наявність істотного порушення стороною договору.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду  у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 дійшов висновку, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того,  на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична (два та більше випадки) несплата орендної плати.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Оцінка доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції
Суд першої інстанції правильно встановив і сторонами по справі не оспорюється, що згідно з п. 11 Договору орендна плата вноситься Орендарем до 31 грудня щорічно, а згідно з п. 14 Договору у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим Договором, справляється пеня у розмірі, що обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діє у період. За який сплачується пеня доти, доки суму орендної плати не буде сплачено.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Докази у справі мають відповідати вимогам статей 77 - 80 ЦПК України щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності. 
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Норма ч. 1 ст. 545 ЦК України закріплює право боржника вимагати від кредитора надання йому доказів, що підтверджують виконання ним зобов`язання повністю або частково. 
Право боржника вимагати від кредитора підтвердження прийняття виконання покликане забезпечити виконання боржником покладеного на нього тягаря доведення належного виконання зобов`язання. 
Отже, виходячи з приписів ст. 545 ЦК України можна дійти до висновку, що тягар доведення належного виконання орендарем свого обов`язку за Договором несе відповідач, як боржник у цьому зобов`язанні.
У цій справі позивачка, яка є орендодавцем земельної ділянки та кредитором стосовно орендаря, вказує, що відповідач, боржник у зобов`язанні із виплати орендної плати за Договором, своє зобов`язання систематично, з моменту укладення договору, не виконує.
Відповідач заперечує невиконання ним свого зобов`язання. Вказав, що він сплатив у 2012 році позивачці орендну плату авансом у сумі 30000,00 грн за наступні 23,5 роки, а також вказав, що третя особа ОСОБА_2 сплатив позивачці авансовий платіж по орендній платі за договором оренди від 10 січня 2012 року в сумі 30000,00 грн.
Таким чином, за твердженням відповідача, у 2012 році позивачка отримала авансом орендну плату загальною сумою 60000,00 грн, 30000,00 грн з яких їй сплатило СТОВ «Росія» і ще 30000.00 грн - ОСОБА_2 .
Відповідач посилався на норму ст. 531 ЦК України та заявив, що мав право виконати частково свій обов`язок достроково так, як це не суперечить умовам договору, актами цивільного законодавства чи суті самого зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з тим, що за відсутності заборон, встановлених договором або законодавством орендар земельної ділянки може виконати своє зобов`язання перед орендодавцем щодо сплати орендної плати достроково. Однак, у спорах щодо належного виконання орендарем свого обов`язку норма ст. 531 ЦК України застосовується у тому випадку, коли буде доведено, що мали місце обставини такого дострокового виконання. 
Стосовно ж обставин цієї справи, а саме щодо сплати СТОВ «Росія» у 012 році позивачці по справі авансового платежу в сумі 30000,00 грн, то в матеріалах справи будь-які докази здійснення такого авансового платежу відсутні.
В апеляційній скарзі відповідач вказує, що суд нібито не дав оцінки відповідним доказам, але яким саме не вказав.
Надані ж відповідачем до суду податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків і сум утриманого з них податку по СТОВ «Росія» з 2012 року по 2021 рік, в тому числі позивачці (а. с. 76 - 126), не доводять факт виконання відповідачем свого обов`язку.
Так, по-перше, податкова звітність містить лише інформацію про нараховані доходи та утримані податки податковим агентом, але жодним чином не доводять факт виплати таких доходів.
По-друге, з цієї податкової звітності відповідача вбачається, що орендну плату він нараховував щорічно з 2012 по 2021 роки, але у відзиві на позов та в апеляційній скарзі він вказував інше, що виплатив орендну плату позивачці разовим платежем авансом. При цьому відповідач визнав, що з 2013 року не здійснював виплат орендної плати позивачці, бо вважав, що вона сплачена їй наперед. Таким чином, надана відповідачем податкова звітність розходиться зі стверджувальними ним обставинами справи.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ці докази не доводять факт належного та повного виконання відповідачем свого обов`язку.
Щодо нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 12 січня 2012 року про отримання нею від ОСОБА_2 орендної плати за земельну ділянку в сумі 30000,00 грн та надання йому дозволу на отримання орендної плати від СТОВ «Росія», то місцевий суд і цьому доказу дав правильну оцінку.
Зокрема, суд правильно звернув увагу, що в цій заяві не вказано на якій підставі ОСОБА_1 отримує вказані кошти від ОСОБА_2 (згідно з яким договором), а також не вказано чий обов`язок виконує ОСОБА_2 перед позивачкою та на підставі чого він вчиняє такі дії.
    Згідно з положеннями ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.  Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 528 ЦК України, на яку посилається відповідач у своїх запереченнях на позов, виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.
Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.
Зміст вказаних норм дає підстави вважати, що за загальним правилом зобов`язання має бути виконане боржником особисто.
Проте, згідно з ст. 527 ЦК України, договором або законом може бути передбачено інше, а саме - виконання зобов`язання боржника покладається на іншу особу. Виконання зобов`язання боржника може також випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. 
Тобто, в таких випадках особисте виконання боржником зобов`язання виключається або в силу імперативного припису закону, або умов договору, або ж це є неможливим через особливості самого зобов`язання, або за усталеної практики в аналогічних випадках зобов`язання виконується не безпосередньо боржником, що загалом визнається нормою.
Що ж до положень ч. 1 ст. 528 ЦК України, то за відсутності обмежень, встановлених законодавством або договором, або коли саме зобов`язання не пов`язане з особою боржника нерозривно, боржник має право вибору: виконати його особисто чи покласти його виконання на іншу особу.
Норми Закону України «Про оренду землі» та умови укладеного між сторонами Договору обов`язок зі сплати орендної плати за земельну ділянку покладають на відповідача у справі СТОВ «Нова-Україна», як орендаря земельної ділянки. Проте, ні Законом, ні Договором не встановлено виключно особисте виконання орендарем цього зобов`язання. Воно не є нерозривно пов`язане з особою боржника.
Але для правильного застосування норми ч. 1 ст. 528 ЦК України треба розуміти, і це вбачається з її змісту, що покладення боржником виконання свого обов`язку перед кредитором на іншу особу є наслідком правомірного волевиявлення боржника.
Про те, що основним критерієм для застосування правового механізму, передбаченого ч. 1 ст. 528 ЦК України, є волевиявлення боржника, дійшов висновку Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 761/17097/15-ц.
    При покладенні на іншу особу виконання договірного зобов`язання не відбувається виникнення обов`язку в уповноваженої особи та не робить таку особу стороною в зобов`язанні, яке виникло на підставі договору, та не створює для неї жодних прав і обов`язків. По своїй суті дії уповноваженої особи, на яку боржник поклав виконання свого зобов`язання з виконання договору, є діями самого боржника. При цьому боржник  залишається стороною зобов`язання, яке виникло на підставі договору, і всі правові наслідки настають для боржника.
Під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від боржника на виконання обов`язку боржника. Такі повноваження можуть бути визначені, зокрема: у договорі між кредитором і боржником; у договорі між боржником і уповноваженою особою; боржником у виданій ним довіреності.
Однак у цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, відсутні будь-які відомості про те, що станом на 12 січня 2012 року СТОВ «Росія» покладала виконання свого обов`язку з внесення орендної плати за Договором орендарю ОСОБА_1 на ОСОБА_2 та що останній виконав саме це обов`язок СТОВ «Росія» перед позивачкою.
Ба більше, згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_2 , які містяться у справі (а. с. 71 - 72), він нібито звертався до СТОВ «Росія» на підставі заяви ОСОБА_1 від 12 січня 2012 року за отримання орендної плати за землю, але йому було відмовлено у виплаті коштів на тій підставі, що буцімто саме СТОВ «Росія» саме сплатило їй вказану суму.
До того ж зі змісту заяви ОСОБА_3 від 12 січня 2012 року вбачається, що у відносинах з нею ОСОБА_2 діяв від свого імені. За змістом цієї заяви позивачка надала згоду ОСОБА_2 на отримання ним від СТОВ «Росія» належної їй орендної плати та зобов`язалася після скасування мораторію на віжчуження землі переоформити право власності на земельну ділянку на ОСОБА_2 , що може вказувати на попередню домовленість про продаж земельної ділянки у майбутньому, а не про виконання третьою особою обов`язку орендаря.
Таким чином, ОСОБА_2 , який згідно із заявою позивачки сплатив їй 30000 грн в якості орендної плати за її земельну ділянку не був повноваженою відповідачем особою на виконання зобов`язання за договором оренди землі від 12 січня 2012 року.
Отже, норма ч. 1 ст. 528 ЦК України у цій справі є незастосовною.
Про наявність підстав застосування норми ч. 3 ст. 528 ЦК України ніхто з учасників справи взагалі не заявляв.
Таким чином, відповідач по справі, як зобов`язана особа, не довів виконання свого обов`язку щодо сплати орендної ні авансом, ні періодичними платежами, ні виконання цього обов`язку третьою особою замість нього.
При цьому відповідач також не довів відсутності своєї вини у невиконанні свого зобов`язання.
З огляду на обов`язкову для сторін умову п. 11 Договору, якою на відповідача покладено вносити орендну плату щорічно до 31 грудня, а також на неодноразове з часу укладення Договору невиконання відповідачем цієї умови, суду першої інстанції обґрунтовано виснував про систематичний характер вказаного порушення, що своєю чергою є підставою для припинення права користування земельною ділянкою згідно з п. «д» ст. 141 ЗК України, а також підставою для стягнення заборгованості, застосування встановлених ст. 625 ЦК України наслідків невиконання грошового зобов`язання, стягнення передбаченої Договором пені.
Суд частково не погодився з наданим позивачем розрахунком заборгованості та навів у мотивувальній частині оскаржуваного рішення свій розрахунок і стягнув борг у дещо меншому розмірі, порівняно з вимогами позивача.
Апелянт у своїй скарзі не висловив незгоди з правильністю зробленого судом розрахунку, а позивач взагалі не апелював рішення суду, погодившись із ним.
Колегія суддів апеляційного суду не вбачає неправильного застосування норм матеріального права у здійсненому судом розрахунку, а тому, з огляду на вимоги та доводи апеляційної скарги, а також принцип диспозитивності цивільного судочинства, не перевіряє правильність обчислення вказаних сум.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
З огляду на все викладене, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Про судові витрати
Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що суд першої інстанції здійснив розподіл судових витрат по справі відповідно до ухваленого ним рішення, а суд апеляційної інстанції не змінює і не скасовує рішення суду першої інстанції, то підстав для перерозподілу судових витрат, а також присудження позивачу компенсацій судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Нова-Україна» залишити без задоволення, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2022 року - без змін.
  Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст цієї постанови складено 18 серпня 2023 року.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник