Справа № 129/599/21
Провадження № 22-ц/801/777/2023
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Довгалюк Л. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року	Справа № 129/599/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Ковальчука О.В., Міхасішина І.В., 
       розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №129/599/21 запозовом  ОСОБА_1 до Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про стягнення майнової, матеріальної та моральної шкоди, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 30 січня 2023 року,яке ухвалене суддею Довгалюк Л.В. у Теплицькому районному суді Вінницької області, повний текст складено 09 лютого 2023 року, 

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про стягнення майнової, матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2013 року на його користь стягнуто з ОСОБА_2 борг за договором позики з відсотками у сумі 74607,84 грн.
24 жовтня 2013 року Відділом державної виконавчої служби Гайсинського РУЮ відкрито виконавче провадження № 2/129/286/13 у справі № 129/1083/13, однак рішення суду не виконується, тому позивач був змушений 31 січня 2014 року подати скаргу на бездіяльність державної виконавчої служби, після чого остання звернулась до Гайсинського районного суду Вінницької області з заявами про розшук боржника та заборону виїзду за кордон. В подальшому позивач подав до поліції заяву про шахрайство з боку ОСОБА_2 та злочин, передбачений ст. ст. 382, 190 КК України.
Внаслідок того, що у 6-ти місячний строк рішення суду не виконане, позивач був змушений звертатися зі скаргами на незаконну бездіяльність виконавчої служби, проте судом такі скарги залишено без задоволення. Тим більше, всупереч вимогам ст. ст. 18, 75 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчою службою не направлено подання про порушення кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 по факту умисного невиконання ним судового рішення.
Отже, протягом 6-ти років державна виконавча служба не виконала рішення суду та не вирішила питання про порушення кримінального провадження, що є грубим порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про державну виконавчу службу».
Разом з тим, розгляд численних скарг у справі № 129/1083/13-ц потягнув для позивача значні майнові, матеріальні та моральні збитки, завдані внаслідок відмови у виконанні рішення суду.
Позивачем вказано, що завдана йому майнова шкода становить 32640 грн, яка невідшкодована протягом семи років та підлягає стягненню з відповідача. Матеріальна шкода, понесена ним під час оскарження незаконних дій виконавчої служби, з урахуванням оплати за рекомендовані листи, виготовлення копій, втрату робочого та особистого часу складає 3264 грн. Крім того, завдану йому моральну шкоду, з урахуванням розміру середнього заробітку, позивач оцінює в сумі 25 860 грн.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 30 січня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, порушено норми процесуального права, позбавлене його право на судовий захист. Просив рішення суду скасувати з направленням справи для розгляду в суд першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 червня 2023 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частина 1 ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а також особливості їх виконання.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між ними. Неправомірність діяння державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків, згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 25.10.2005 у справі № 32/421.

Правовою підставою цивільно - правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 613/814/16-ц.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Шкода є неодмінною умовою циві
льно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

У постановах Верховного Суду (від 29.08.2018 у справі № 686/16161/16-ц; від 04.07.2018 у справі № 641/2328/17; від 23.01.2019 у справі № 308/1990/16-ц) висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювач шкоди), та наголошується на тому, що відповідно до положення статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої виключно незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями статей 19, 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом. Рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на невиконання відповідачем рішення суду, не вирішення питання про порушення кримінального провадження стосовно боржника, є грубим порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про державну виконавчу службу», що потягло за собою його звернення із скаргами у справі № 129/1083/13ц та спричинило значну майнову, матеріальну та моральну шкоду.

Разом з тим, матеріали справи не доказів, які б підтверджували незаконність рішень та дій (бездіяльності) посадової особи Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), а тому є безпідставними посилання позивача, що його причинено шкоду.

Суд першої інстанції також вірно вказав, що майнова шкода за нестягнутий борг за рішенням суду, внаслідок невчинення державним виконавцем усіх необхідних виконавчих дій, який на момент звернення позивача до суду з даним позовом становить 32 640 грн, є недоведена. При цьому, як встановлено судом сума залишку боргу становить 11 504, 96 грн.

Водночас сам по собі факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Оскільки розмір шкоди, яку позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судового рішення, ухваленого на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1173,1174 ЦК України (правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 12.08.2020 у справі № 761/7165/17).

Відповідач у поясненнях на позов зазначив, що виконавчий лист № 2/129/286/2013, виданий Гайсинським районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 74607,84 грн боргу надійшов на виконання 14 листопада 2013 року та державним виконавцем відкрито виконавче провадження 15 листопада 2013 року. В подальшому неодноразово направлено запити до МБТІ, ВРЕР ДАІ та ДЗА щодо виявлення майна боржника, на які отримано відповіді про те, що останній немає джерел доходів, транспортних засобів та рахунків у банках. На земельну ділянку та житловий будинок, які належать ОСОБА_2 державним виконавцем накладено арешт. 13 грудня 2013 року здійснено виїзд за адресою проживання боржника. 
17 вересня 2014 року державним виконавцем встановлено факт отримання пенсії в УПФУ м. Умань та Уманському районі, того ж дня винесено постанову про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_2 . Крім того, за поданнями державного виконавця боржника обмежено у праві виїзду за межі України та останнього оголошено у розшук. Будинок та земельна ділянка, належні боржнику були передані на реалізацію 02 серпня 2017 року, вартістю 75799 грн, однак через відсутність учасників торгів реалізовані не були, стягувач відмовився залишити вказане майно за собою. 
12 вересня 2019 року з УПФ у Черкаській області надійшов лист про припинення відрахувань з пенсії ОСОБА_3 , у зв`язку з виїздом. 
10 вересня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника та скеровано до ГУ ПФУ у Вінницькій області. Станом на 10 лютого 2022 року на користь стягувача стягнуто кошти в сумі 63102, 88 грн, залишок боргу становить 11 504, 96 грн. 
Однак, на період воєнного стану тимчасово припинено звернення стягнення на пенсію боржника, яке буде відновлено після скасування воєнного стану. 

Таким чином, відповідачем вживаються дії щодо виконання рішення суду та стягнення боргу на користь позивача, з таким висновком суду першої інстанції і погоджується апеляційний суд.

Щодо інших вимог про стягнення матеріальної шкоди в сумі 3264 грн, що складається із витрат на рекомендовані поштові листи в справах за його скаргами на дії державного виконавця у сумі 2 240 грн, оплату за виготовлення копій доказів у сумі 62,50 грн та квитки за проїзд до суду в сумі 86,40 грн, вартість проїзду до поштових відділень, виготовлення копій документів, заяв, апеляційних скарг на суму 1 075 грн, а також втрату робочого та особистого часу, який не оплачується, то вони є похідними від основної позовної вимоги про стягнення майнової шкоди в розмірі 32640 грн, і суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у їх стягненні.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, копії квитанцій є неналежної якості, з яких не можливо встановити, які саме квитки придбавались та ким, які були виготовлені копії та яка саме поштова кореспонденція, ким і куди направлялась, не вбачається її змісту, опису тощо.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. 

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Разом із тим, позивачем не доведено ні факту завдання моральної шкоди, ні протиправності відповідача, а також причинно-наслідкового зв`язку між ними, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди за її необґрунтованістю. 

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження, оскільки відсутні докази щодо встановлення протиправної бездіяльності органу державної виконавчої служби в частині належного та ефективного виконання судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 30 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2023 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Ковальчук О.В.
       
                                                       Міхасішин І.В.