Постанова
Іменем  України
 
15 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 947/16805/20
 
провадження № 61-11166 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                           Шиповича В. В.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач - приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство»; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на постанову Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                      приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство»  (далі - ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство») про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 
 
Позовна заява мотивована тим, що він працював на посаді радника Голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з травня 2017 року по 25 квітня 2020 року.
Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 17 грудня 2019 року з 28 лютого 2020 року скорочено в штатному розписі працівників, зокрема радника Голови правління з питань євроінтеграції та антикорупції (м. Київ). З цього наказу вбачається, що йому був встановлений посадовий оклад у розмірі 29 995 грн на період його роботи на посаді.
Відповідно до наказу № 553 від 17 грудня 2019 року про скорочення посад в штатному розписі працівників, підпорядкованих безпосередньо голові правління ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» зазначену посаду скорочено в штатному розписі працівників. З зазначеним наказом                      його було ознайомлено 24 лютого 2020 року.
Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 16 квітня 2020 року з 25 квітня 2020 року його звільнено із займаної посади.
Вказував, що він не отримав наказу про звільнення, оригіналу трудової книжки та заробітної платні, у зв`язку з чим звернувся до суду з зазначеним позовом за захистом своїх прав.
Ураховуючи викладене, позивач просив суд: поновити його на роботі у ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді радника Голови правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 24 квітня 2020 року; стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на його користь невиплачену заробітну плату за період                                    з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року; стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на його користь виплату за невикористану відпустку, а також вихідну допомогу; стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2020 року до дня поновлення на роботі; стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на його користь моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року у складі судді Салтан Л. В. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Поновлено ОСОБА_1 на роботі в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді радника Голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 24 квітня 2020 року. 
Стягнуто з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року у розмірі 123 358 грн 54 коп. 
Стягнуто з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 виплату за невикористану відпустку у розмірі                                                 83 635 грн 24 коп. та вихідну допомогу у розмірі 264 111 грн 30 коп. 
Стягнуто з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2020 року по 21 грудня 2020 року у розмірі 522 107 грн 67 коп. 
Стягнуто з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на роботі в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді радника Голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 24 квітня 2020 року та стягнення з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць у розмірі 29 995 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів обґрунтування необхідності проведення скорочення штату на підприємстві. Позивач має ІІ групу інвалідності, а тому мав пільги щодо першочергового отримання вакантної посади.
При звільненні відповідачем не було проведено повного розрахунку із позивачем, а саме не було виплачено заробітну плату за березень та квітень 2020 року, компенсацію за 57 днів невикористаної відпустки, а також середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 25 квітня                  2020 року по 21 грудня 2020 року. Розмір моральної шкоди визначено судом з урахуванням вимог розумності та справедливості.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня                          2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов                   ОСОБА_1 до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» залишено без задоволення.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що право визначати чисельність і штат працівників належить власникові або уповноваженому ним органу і ніхто не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис. Вказане право підприємству надано відповідно до статті 64 ГК України (підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис). Відповідачем порушені вимоги статті 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, які існували на день його звільнення 25 лютого 2020 року, оскільки з моменту попередження про звільнення позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади, які існували за цей період на підприємстві.
Таким чином, звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог статті 42, 43 КЗпП України.
Разом з тим, строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати обчислюється з 12 травня 2020 року, перебіг якого відповідно закінчився 12 червня 2020 року, але з позовом позивач звернувся до суду лише 19 червня 2020 року, що підтверджується конвертом нової пошти, тобто з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.
ОСОБА_1 не звертався до суду з заявою про поновлення пропущеного процесуального строку.
З матеріалів справи вбачається, що за квітень 2020 року ОСОБА_1 було нараховано 93 363 грн 54 коп., а саме 60 077 грн 49 коп. в якості компенсації за невикористану відпустку та 33 286 грн 05 коп. вихідної допомоги, та з урахуванням обов`язкових платежів на картку ОСОБА_1 було перераховано 75 157 грн 65 коп., відтак, відповідні вимоги позивача є безпідставними.
З урахуванням того, що ОСОБА_1 з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року не виконував роботу, був відсутнім на робочому місці, що підтверджується табелем робочого часу, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення заробітної плати, яка повинна бути виплачена за виконану роботу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У листопаді 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 420/1927/20, від 20 січня 2022 року у справі № 826/12308/18 тощо, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової                             палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2022 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу                                              № 947/16805/20 із Київського районного суду м. Одеси.
 
У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі своїх повноважень, та незаконно прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, з урахуванням того, що це не було підставою оскарження в апеляційній скарзі відповідача.
Вважала, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у позові на підставі недопустимих доказів, оскільки матеріалами справи, на її думку, не підтверджено, що за квітень 2020 року позивачу було нараховано                                       60 077 грн 49 коп., в якості компенсації за невикористану відпустку та                               33 286 грн 05 коп. вихідної допомоги. Також табелями обліку використання робочого часу не підтверджено, що позивач був відсутній на робочому місці у період з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року.

 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2023 року ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство»подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а касаційна скарга підлягає відхиленню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 працював на посаді радника голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з травня 2017 року по 25 квітня 2020 року.
 
Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 17 грудня 2019 року № 553 з 28 лютого 2020 року в штатному розписі працівників скорочено посаду радника голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції                    (м. Київ) (а.с. 11, т. 1).
 
ОСОБА_1 з наказом від 17 грудня 2019 року № 553 про скорочення посади, яку він займає, було ознайомлено 24 лютого 2020 року, а також повідомлено, що вакантних посад в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» за його кваліфікацією немає (а.с. 51, т. 2).
 
Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 16 квітня 2020 року № 64 ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку з 25 квітня 2020 року (а.с. 52, т. 1).
 
Наказ про звільнення та супровідний лист від 04 травня 2020 року за                           № СУП-274 було направлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, який ним був отриманий 12 травня 2020 року (а.с. 90-93, т. 1).
 
Вказані обставини також підтверджуються претензією щодо незаконного звільнення, надісланою ОСОБА_1 14 травня 2020 року на адресу ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» та додану позивачем до позову (а.с. 22, т. 1).
 
Судом встановлено, що за квітень 2020 року ОСОБА_1 було нараховано 93 363 грн 54 коп., а саме 60 077 грн 49 коп. в якості компенсації за невикористану відпустку та 33 286 грн 05 коп. вихідної допомоги, та з урахуванням обов`язкових платежів на картку ОСОБА_1 було перераховано 75 157 грн 65 коп. (а.с. 127, т. 1; а.с. 16, т. 2).
Згідно з наданими відповідачем табелями обліку використання робочого часу за період з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року убачається, що ОСОБА_1 фактично не працював, напроти прізвища позивача у табелях обліку часу проставлені позначки неявка з нез`ясованих причин (НЗ) (а.с. 96, т. 1; а.с. 24-25, т. 2).
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.
 
Близький за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-43/асі18).
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду                                          від 21 травня 2020 року у справі № 316/969/16-ц (провадження                                              № 61-38003св18) зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Єдиним способом виконання такого обов`язку є пропозиція роботодавця працівнику, який вивільнюється, усіх наявних вакансій та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.
 
У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 у справі                                                № 6-1264цс17 суд дійшов висновку про об`єктивну неможливість товариства (відповідача) запропонувати особі наявні вакансії та роботи на час його звільнення, які б останній міг виконувати за кваліфікаційним рівнем, а, відтак, звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.
 
Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження                                                № 11-431асі18), де зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої 49-2 КЗпП України, убачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва й праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
 
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 263/15680/17 (провадження                                                    № 61-6979св19) та від 27 липня 2021 року у справі № 659/50/20 (провадження № 61-517св21).
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що з дня попередження позивача про звільнення до дня розірвання трудового договору відповідачем у порушення вимог статті 49-2 КЗпП України не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, які існували на день його звільнення 25 лютого 2020 року.
 
Зазначений висновок апеляційного суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. 
 
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
 
Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.
 
У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 06 квітня 2016 року у справі                                 № 6-409цс16).
 
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
 
Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
 
Аналогічні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду                     від 12 грудня 2019 року у справі № 243/9604/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 203/2276/19, від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18.
 
Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, пункт 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», пункт 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»).
 
Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав.
 
Так, у статті 234 КЗпП України не передбачається перелік поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
 
У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено і не спростовано матеріалами справи та позивачем, що наказ про звільнення було направлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, який ним був отриманий 12 травня 2020 року, а з позовом до суду позивач звернувся лише 19 червня 2020 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України. Клопотання про поновлення пропущеного ним строку звернення до суду ОСОБА_1 не пред`являв.
 
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі у зв`язку з пропуском строку, встановленого частиною першою                     статті 233 КЗпП України.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні основної вимоги про поновлення на роботі, також відмовлено і у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про поновлення на роботі.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). 
 
Висновки апеляційного суду про безпідставність вимог позивача про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги є обґрунтованими та підтверджені матеріалами справи, які позивачем не спростовано.
 
Так, на а.с. 16, т. 2 наявний розрахунковий листок за квітень 2020 року, з якого убачається, що ОСОБА_1 було нараховано 93 363 грн 54 коп.,                        з яких: компенсація за невикористану відпустку у розмірі 60 077 грн 49 коп.  та якості та вихідна допомога у розмірі 33 286 грн 05 коп., та з урахуванням обов`язкових платежів на картку ОСОБА_1 було перераховано                             75 157 грн 65 коп. 
 
На а.с. 24-25, т. 2 наявні табелі обліку використання робочого часу за період з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року згідно з якими ОСОБА_1 фактично не працював, у табелях обліку часу проставлені позначки неявка з нез`ясованих причин (НЗ).
 
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційного суду без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                     О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                                   О. М. Осіян
                                                                                                            
       Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            В. В. Шипович