ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/1771/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  27 липня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Мельничука В.П.,
                                                          Чаку Є.В.,

При секретарі:                                  Борисовської Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців, третя особа - Державне підприємство «Національні інформаційні системи», про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців, третя особа - Державне підприємство «Національні інформаційні системи», в якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформлене протоколом №8 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 15.03.2019 щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 6 місяців;
- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства юстиції України №1015/5 від 29.03.2019 про зупинення діяльності позивача як приватного виконавця, виданий на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформленого протоколом №8 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 15.03.2019 щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 6 місяців.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року, позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправним та скасовано рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформлене протоколом №8 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 15.03.2019, щодо застосування до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 6 місяців.
Визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства юстиції України №1015/5 від 29.03.2019 про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 , виданий на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформленого протоколом №8 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 15.03.2019 щодо застосування до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 6 місяців.
Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року касаційні скарги Міністерства юстиції України та заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби/Голови Дисциплінарної комісії приватних виконавців задоволено частково, скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що з метою перевірки правомірності оскаржуваного рішення Дисциплінарної комісії, у тому числі в аспекті пропорційності застосованого ним дисциплінарного стягнення, суди попередніх інстанцій мали дати правову оцінку діям (бездіяльності) приватного виконавця Шмідт К.В., які стали підставою для ініціювання щодо неї дисциплінарного провадження, та перевірити, чи становили такі дії (бездіяльність) склад дисциплінарного проступку, визначеного відповідачами як неналежне виконання приватним виконавцем своїх обов`язків.
Крім того, зважаючи на наявні в матеріалах справи копій судових рішень, предметом спору в яких є дії приватного виконавця Шмідт К.В. в окремих виконавчих провадженнях, судам слід було також установити, чи були описані у довідці і поданні дії позивачки щодо передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, предметом судового розгляду та чи збігається надана судом правова оцінка цих дій з позицією відповідачів у відповідному питанні.
Також,    на думку суду касаційної інстанції, не достатньо обґрунтованою є й позиція судів попередніх інстанцій щодо порушення відповідачами принципу безсторонності при прийнятті рішення, враховуючи те, що письмові пояснення ОСОБА_1 на довідку про результати перевірки відображені в описовій частині подання, а з протоколу засідання Дисциплінарної комісії від 15.03.2019 вбачається, що позивачка була присутня на цьому засіданні та надавала пояснення з ключових питань перевірки.
Під час нового розгляду справи, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2022 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що cудом першої інстанції при вирішенні даної справи не було враховано, що всі квартири, на які приватний виконавець звертала стягнення перебували в іпотеці, відповідно реалізація такого іпотечного майна в рамках виконавчого провадження відбувається без отримання виконавчем дозволу органів опіки та піклування.
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що протокол засідання Дисциплінарної комісії від 15.03.2019 не містить підставу для притягнення до дисциплінарної відповідальності, перелік яких визначено у статті 38 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів».
На думку апелянта, суд першої інстанції не встановив відсутність складу дисциплінарного проступку, зокрема, відсутність негативних наслідків та причинно-наслідкового зв`язку між порушеннями та наслідками.
Оскаржувані рішення відповідачів, як вказує скаржник, містять припущення, що судом під час вирішення справи досліджено не було. 
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерством юстиції України зазначено про те, що висновок суду першої інстанції про порушення зазначених вимог по виконавчим провадженням № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 приватним виконавцем передано на реалізацію майно боржника (квартири) за наявності відомостей про зареєстрованих дітей, без звернення до органів опіки та піклування за відповідним дозволом - є вірним та таким, що грунтується на дійсних обставинах справи.
Як вказує відповідач, приватним виконавцем були порушені вимоги законодавства під час подання відповідної заявки на реалізацію арештованого нерухомого майна, тобто в момент, коли діти були зареєстровані за адресою домоволодіння, не було додано дозволу органу опіки та піклування, обов`язковість якого встановлена законом та відповідним Порядком.
Як наслідок, приватним виконавцем під час здійснення її діяльності порушено вимоги законодавства, яке регулює питання організації діяльності приватного виконавця та порядок примусового виконання рішень, які свідчать про неналежний підхід приватного виконавця до своєї діяльності. Крім того, при обрані виду стягнення враховувалось те, що раніше до позивача не було застосовано заходів дисциплінарного впливу, а також тяжкість вчинених порушень.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 03.01.2019 №23/7 робочою групою, утвореною цим наказом, з 21 по 25 січня 2019 року проведена планова перевірка діяльності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. за період роботи з 17.08.2017 по 18.01.2019.
За результатами перевірки робочою групою складено довідку від 25.01.2019, у якій зазначено про порушення приватним виконавцем ОСОБА_1 таких вимог законодавства, які регулюють питання організації діяльності приватного виконавця та порядок примусового виконання рішень:
1)   порушення порядку ведення книг обліку депозитних сум та авансових внесків (виведення підсумків за залишками здійснюється не на перше число місяця та містяться незаповнені графи, чим порушено пункти 6, 7 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5;
2) неналежне забезпечення вимог законодавства щодо внесення до автоматизованої системи виконавчого провадження відомостей про виконавче провадження (відсутні скановані копії виконавчих документів (виконавчі провадження НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12), заявок на реалізацію майна (виконавчі провадження НОМЕР_11, НОМЕР_13, НОМЕР_15, №НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19), актів про реалізацію предмета іпотеки (виконавчі провадження НОМЕР_19, НОМЕР_15), відповіді на адвокатський запит від 30.10.2018 №2366), чим порушено абзац третій пункту 7 розділу II, пункт 2 розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 №2432/5);
3) порушення порядку стягнення основної винагороди (постановами приватного виконавця від 23.08.2018 основна винагорода стягнута одночасно з відкриттям виконавчих проваджень НОМЕР_27 і НОМЕР_28, хоча чинна на той час редакція частини сьомої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачала здійснення лише розрахунку основної винагороди, і навпаки, у виконавчих провадженнях НОМЕР_15, НОМЕР_20, НОМЕР_18, НОМЕР_21, НОМЕР_22, НОМЕР_23, які відкриті після 28.08.2018, постанови про стягнення основної винагороди не виносилися одночасно з відкриттям виконавчих провадження, а складалися розрахунки цієї винагороди);
4) порушення порядку стягнення витрат виконавчого провадження (у постановах про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у виконавчих провадженнях НОМЕР_24, НОМЕР_25, НОМЕР_26, НОМЕР_29, НОМЕР_27, НОМЕР_30, НОМЕР_31, НОМЕР_19, НОМЕР_15, НОМЕР_17, НОМЕР_20, НОМЕР_33, НОМЕР_34, НОМЕР_35, НОМЕР_36, НОМЕР_32 не зазначено види та суми витрат виконавчого провадження, на прикладі виконавчого провадження НОМЕР_32 зазначено про стягнення приватним виконавцем з боржника необґрунтованих та можливо додаткових витрат);
5)    не дотримання вимог законодавства щодо використання авансового внеску стягувача (неодноразові випадки компенсації приватним виконавцем витрат виконавчого провадження за рахунок невикористаного авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа; порушення строку повернення авансового внеску, що є порушенням частини третьої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 3 розділу VI Інструкції);
6) порушення вимог законодавства, що регулює питання, пов?язані зі зверненням стягнення на майно боржника та його реалізацію (передано на реалізацію нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти, без звернення до органів опіки і піклування за відповідним дозволом (виконавчі провадження НОМЕР_27, НОМЕР_30, НОМЕР_19, НОМЕР_36, НОМЕР_28, НОМЕР_13); не враховано повідомлення органу опіки та піклування про ненадання дозволу на реалізацію квартири, в якій зареєстровані діти (виконавче провадження НОМЕР_32); не перевірено інформацію про наявність зареєстрованих дітей (виконавче провадження НОМЕР_37) тощо, чим порушено пункт 28 розділу VIII Інструкції та абзац сьомий пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5);
7) порушення окремих правил ведення діловодства, які були усунуті приватним виконавцем під час перевірки.
У резолютивній частині довідки діяльність приватного виконавця ОСОБА_1 оцінена як «незадовільна» та вказано позивачці на необхідність забезпечення неухильного дотримання положень нормативно-правових актів, які регулюють порядок примусового виконання рішень, особливу увагу звернувши на відповідність вчинення виконавчих дій вимогам законодавства, облік коштів на депозитних рахунках та рахунках авансових внесків, а також ведення діловодства.
Листом від 01.02.2019 №171 ОСОБА_1 подала до Міністерства юстиції України письмові заперечення на довідку про результати планової перевірки.
У свою чергу, Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 26.02.2019 Дисциплінарній комісії внесено подання про притягнення приватного виконавця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у зв?язку з виявленими плановою перевіркою порушеннями вимог законодавства у її діяльності, які свідчать про неналежне виконання приватним виконавцем своїх обов?язків.
Розглянувши вказане подання та заслухавши пояснення ОСОБА_1 з питань, що стали підставою для його внесення, Дисциплінарна комісія на своєму засіданні 15.03.2019 прийняла рішення про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на шість місяців (протокол засідання від 15.03.2019 №8).
У подальшому, Наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2019 №1015/5 введено в дію рішення Дисциплінарної комісії та зупинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. строком на шість місяців.
Не погоджуючись з такими рішеннями відповідачів та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки під час розгляду справи не встановлено протиправності оскаржуваних рішення та наказу, що свідчить про відсутність правових підстав для його задоволення.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII (надалі - Закон № 1403-VIII) визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.      
Згідно статті 16 Закону №1403-VIII приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.
Державне регулювання діяльності приватного виконавця здійснюється Міністерством юстиції України, до повноважень якого стаття 17 Закону №1403-VIII, зокрема, відносить: здійснення контролю за діяльністю приватних виконавців та визначення порядку здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця; введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення; зупинення та припинення права на здійснення діяльності приватного виконавця.
За приписами частини першої статті 34 Закону №1403-VIII контроль за діяльністю приватного виконавця здійснюється Міністерством юстиції України шляхом проведення планових і позапланових перевірок у порядку, встановленому Міністерством юстиції України.
У свою чергу, Наказом Міністерства юстиції України від 22.10.2018 №3284/5 затверджений Порядок проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців (далі - Порядок №3284/5), який визначає механізм здійснення Міністерством юстиції України перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, зокрема стану додержання Конституції України, вимог законів України, указів Президента України та постанов Верховної Ради України, ухвалених відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Міністерства юстиції України, доручень Міністра юстиції України, та організації роботи щодо їх виконання, дотримання державними і приватними виконавцями порядку та строків вчинення виконавчих дій, виконання правил діловодства.
Згідно з пунктом 6 розділу III Порядку №3284/5 до плану проведення планової перевірки діяльності приватного виконавця вносяться питання, що стосуються організації діяльності приватного виконавця, дотримання приватним виконавцем вимог законодавства під час вчинення виконавчих дій та виконання ним правил ведення діловодства.
Про результати планової перевірки складається довідка (пункті 16 розділу III Порядку №3284/5).
Відповідно до частини першої і пункту 4 частини другої статті 38 Закону №1403-VIII підставою для притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, яким, зокрема, визначено невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків.
У силу частини сьомої статті 34 Закону №1403-VIII у разі виявлення під час здійснення перевірок ознак дисциплінарного проступку приватного виконавця Міністерство юстиції України вносить вмотивоване подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.
За правилами положень статті 39 Закону №1403-VIII Дисциплінарна комісія приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія) утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків (частина перша); рішення Дисциплінарної комісії приймаються на її засіданні, за умови присутності не менше п`яти членів комісії, шляхом голосування простою більшістю голосів від кількості присутніх на засіданні членів комісії. У разі рівного розподілу голосів рішення вважається неприйнятим (частина восьма); рішення Дисциплінарної комісії оформлюється протоколом, який підписують усі присутні на засіданні члени комісії (частина дев?ята).
Згідно з частиною четвертою статті 40 Закону №1403-VIII Дисциплінарна комісія, розглядаючи подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, може прийняти, зокрема, рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.
У разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року (частина п?ята статті 40 Закону №1403-VIII).
Частиною першою статті 41 Закону №1403-VIII встановлено, що за вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень: 1) попередження; 2) догана; 3) зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців; 4) припинення діяльності приватного виконавця.
Рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України (частина друга статті 41 Закону №1403-VIII).
З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що Міністерство юстиції України в порядку контролю за діяльністю приватних виконавців здійснює планові і позапланові перевірки їх діяльності та у випадку виявлення ознак дисциплінарного проступку ініціює питання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, яке розглядається Дисциплінарною комісією з прийняттям відповідного рішення.
Так, статтею 37 Закону №1403-VIII обумовлено, що приватний виконавець несе за свої рішення, дії чи бездіяльність та завдану третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну чи кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом, а також дисциплінарну відповідальність у порядку, встановленому цим Законом.
Закріплене у частині третій статті 129-1 Конституції України положення про судовий контроль за виконанням судового рішення знайшло своє продовження у процесуальних кодексах та Законі України «Про виконавче провадження», в яких передбачено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо виконання судового рішення та надано суду повноваження в разі встановлення обґрунтованості поданої скарги визнати неправомірними оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність і зобов?язати державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (розділ VII ЦПК України, розділ VI ГПК України, статті 287, 382 КАС України, стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно, характерною ознакою судового контролю у цивільних, господарських та адміністративних справах є принцип диспозитивності, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за позовною заявою та в межах позовних вимог, якими кожна особа розпоряджається на власний розсуд.
Водночас, адміністративний (відомчий) контроль з боку Міністерства юстиції України здійснюється за діяльністю приватного виконавця, що включає як організаційні питання (відповідність офісу приватного виконавця вимогам законодавства; забезпечення виконання приватним виконавцем вимог законодавства щодо страхування цивільно-правової відповідальності; стан ведення діловодства, статистичної звітності, достовірність наданих статистичних даних тощо), так і питання дотримання приватним виконавцем вимог законодавства під час вчинення виконавчих дій.
З огляду на викладене, перевірка контролюючим органом діяльності приватного виконавця в частині дотримання ним вимог законодавства під час вчинення виконавчих дій, що прямо передбачено пунктом 1 розділу I і пунктом 6 розділу III Порядку, не суперечить положенням законів «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і «Про виконавче провадження», що спростовує твердження апелянта у цій частині.
Відповідно, з метою перевірки правомірності оскаржуваного рішення Дисциплінарної комісії, у тому числі в аспекті пропорційності застосованого ним дисциплінарного стягнення, слід надати правову оцінку діям (бездіяльності) приватного виконавця ОСОБА_1 , які стали підставою для ініціювання щодо неї дисциплінарного провадження, та перевірити, чи становили такі дії (бездіяльність) склад дисциплінарного проступку, визначеного відповідачами як неналежне виконання приватним виконавцем своїх обов?язків.
Крім того, судом касаційної інстанції у вказаній справі було наголошено, що слід встановити, чи були описані у довідці і поданні дії позивачки щодо передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, предметом судового розгляду та чи збігається надана судом правова оцінка цих дій з позицією відповідачів у відповідному питанні.
У силу вимог частини третьої статті 40 Закону №1403-VIII Дисциплінарна комісія, розглядаючи подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, зокрема зобов`язана запросити на засідання приватного виконавця та заслухати його пояснення з питань, що стали підставою для внесення подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.
Пунктом 25 Положення про Дисциплінарну комісію, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3791/5 від 27.11.2017, передбачено, що розгляд подання Мін`юсту про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності на засіданні Дисциплінарної комісії починається із заслуховування доповіді члена Дисциплінарної комісії, який попередньо за дорученням голови Дисциплінарної комісії вивчав таке подання, після чого заслуховуються присутні на засіданні члени Дисциплінарної комісії, приватний виконавець та інші запрошені на засідання особи, а також вивчаються та аналізуються необхідні документи.
Члени Дисциплінарної комісії мають право: вивчати матеріали, подані на розгляд Дисциплінарної комісії; заявляти клопотання, висловлювати власну думку з питань, що розглядаються; брати участь у прийнятті рішення шляхом голосування; висловлювати окрему думку, оформлену в письмовому вигляді.
Згідно частини четвертої статті 40 Закону №1403-VIII Дисциплінарна комісія, розглядаючи подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, приймає одне з таких рішень:
1) задовольнити подання та застосувати до приватного виконавця дисциплінарне стягнення;
2) відхилити подання та направити матеріали для повторної перевірки діяльності приватного виконавця:
3) відхилити подання та відмовити в застосуванні до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.
Таким чином, Дисциплінарна комісія може відхилити подання, якщо встановить, що воно необґрунтоване та не має підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця. У іншому випадку - Дисциплінарна комісія приймає рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця із застосуванням до нього дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 41 Закону №1403-VIII.
У відповідності до частини п`ятої статті 40 Закону № 1403-VIII у разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.
Вимоги до протоколу засідання Дисциплінарної комісії закріплені у пункті 18 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.11.2017 №3791/5, та передбачають, що протокол має містити перелік присутніх на засіданні осіб, порядок денний, питання, що розглядались на засіданні, перелік осіб, які виступали під час засідання, прийняте Дисциплінарною комісією рішення, а в разі прийняття рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця - строк, на який зупинено діяльність приватного виконавця.
Аналіз наведених норм у сукупності з положеннями Закону №1403-VIII, які визначають порядок розгляду питання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, дає підстави для висновку про те, що Дисциплінарна комісія у процедурі дисциплінарного провадження зобов`язана розглянути на своєму засіданні подання Міністерства юстиції України по суті виявлених порушень у діяльності приватного виконавця, заслухати пояснення останнього з цього приводу та шляхом голосування прийняти одне з рішень, перелічених у частині четвертій статті 40 Закону №1403-VIII, урахувавши, у разі задоволення подання, обставини, які мають суттєве значення для обрання виду дисциплінарного стягнення (частина п?ята статті 40 Закону №1403-VIII).
З матеріалів справи вбачається, що на засіданні Дисциплінарної комісії була присутня позивачка та надавала пояснення з ключових питань перевірки, а тому Дисциплінарною комісією при прийнятті рішення було дотримано принцип безсторонності.
При цьому, рішення Дисциплінарної комісії за результатами розгляду подання оформлене протоколом та підписано усіма присутніми на засіданні членами комісії.
У свою чергу, протокол засідання Дисциплінарної комісії від 15.03.2019 № 8 містить типову структуру, зокрема, зазначено питання, що внесені на порядок денний, осіб, що брали участь в обговоренні питань, а також рішення, що було прийнято за результатами обговорення, що свідчить про дотримання такою комісією вищевказаних норм чинного законодавства.
До того ж, норми статей 38, 40, 41 Закону №1403-VIII дають підстави для висновку, що приватний виконавець може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, яким вважається невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків.
Накладення дисциплінарного стягнення на приватного виконавця здійснюється Дисциплінарною комісією, яка, в свою чергу, при визначенні виду дисциплінарного стягнення враховує обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.07.2021 у справі № 160/10658/20, від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/19 та від 10.06.2021 у справі № 420/11224/20.
Відтак, дисциплінарною комісією дотримано імперативні норми чинного законодавства щодо вмотивованості та дослідження всіх обставин справи при прийнятті рішення.
До того ж, як вірно відзначено судом першої інстанції, Дисциплінарною комісією під час ухвалення спірного рішення було дотримано баланс між обставинами вчинення проступку, ступеню вини приватного виконавця, тяжкістю вчиненого проступку, наявністю наслідків та факт застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року і тому застосовано не найсуворіший вид дисциплінарного стягнення.
Щодо виявлених порушень, виявлених під час проведення перевірки, які стали підставою для ініціювання дисциплінарного провадження, слід зазначити наступне.
Як свідчать матеріали справи, приватного виконавця ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення:
1) порядку ведення книг обліку депозитних сум та авансових внесків (виведення підсумків за залишками здійснюється не на перше число місяця та містяться незаповнені графи, чим порушено пункти 6, 7 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі - Інструкція № 512/5);
2) неналежне забезпечення вимог законодавства щодо внесення до автоматизованої системи виконавчого провадження відомостей про виконавче провадження (відсутні скановані копії виконавчих документів (виконавчі провадження НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12), заявок на реалізацію майна (виконавчі провадження НОМЕР_11, НОМЕР_13, НОМЕР_15, НОМЕР_37, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19), актів про реалізацію предмета іпотеки (виконавчі провадження НОМЕР_19, НОМЕР_15), відповіді на адвокатський запит від 30.10.2018 №2366), чим порушено абзац третій пункту 7 розділу II, пункт 2 розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 №2432/5;
3) порядку стягнення основної винагороди (постановами приватного виконавця від 23.08.2018 основна винагорода стягнута одночасно з відкриттям виконавчих проваджень НОМЕР_27 і НОМЕР_28, хоча чинна на той час редакція частини сьомої статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів передбачала здійснення лише розрахунку основної винагороди, і навпаки, у виконавчих провадженнях НОМЕР_15, НОМЕР_20, НОМЕР_18, НОМЕР_21, НОМЕР_22, НОМЕР_23, які відкриті після 28.08.2018, постанови про стягнення основної винагороди не виносилися одночасно з відкриттям виконавчих провадження, а складалися розрахунки цієї винагороди);
4) порядку стягнення витрат виконавчого провадження (у постановах про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у виконавчих провадженнях НОМЕР_24, НОМЕР_25, НОМЕР_26, НОМЕР_29, НОМЕР_27, НОМЕР_30, НОМЕР_31, НОМЕР_19, НОМЕР_15, НОМЕР_17, НОМЕР_20, НОМЕР_33, НОМЕР_34, НОМЕР_35, НОМЕР_36, НОМЕР_32 не зазначено види та суми витрат виконавчого провадження, на прикладі виконавчого провадження НОМЕР_32 зазначено про стягнення приватним виконавцем з боржника необґрунтованих та можливо додаткових витрат);
5) не дотримання вимог законодавства щодо використання авансового внеску стягувача (неодноразові випадки компенсації приватним виконавцем витрат виконавчого провадження за рахунок невикористаного авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа; порушення строку повернення авансового внеску, що є порушенням частини третьої статті 37 Закону України Про виконавче провадження , пункту 3 розділу Інструкції № 512/5);
6) вимог законодавства, що регулює питання, пов`язані зі зверненням стягнення на майно боржника та його реалізацію (передано на реалізацію нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти, без звернення до органів опіки і піклування за відповідним дозволом (виконавчі провадження НОМЕР_27, НОМЕР_30, НОМЕР_19, НОМЕР_36, НОМЕР_28, НОМЕР_13); не враховано повідомлення органу опіки та піклування про ненадання дозволу на реалізацію квартири, в якій зареєстровані діти (виконавче провадження НОМЕР_32); не перевірено інформацію про наявність зареєстрованих дітей (виконавче провадження НОМЕР_37) тощо, чим порушено пункт 28 розділу VIII Інструкції № 512/5 та абзац сьомий пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5);
7) окремих правил ведення діловодства, які були усунуті приватним виконавцем під час перевірки.
У свою чергу, вказані порушення призвели до порушення прав стягувачів у зв`язку із неперерахуванням вчасно коштів (порушено пункти 6, 7 розділу VII Інструкції №512/5); та порушенням прав боржників у зв`язку із не закінченням виконавчого провадження та відповідно, не застосування наслідків закінчення виконавчого провадження, порушення прав сторін виконавчого провадження, а саме, право на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (порушено вимоги статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Так, під час проведення перевіркою встановлено, що під час здійснення діяльності приватним виконавцем ОСОБА_1 порушуються вимоги законодавства, яке регулює питання організації діяльності приватного виконавця та порядок примусового виконання рішень та вимоги нормативно-правових актів, які регулюють питання, пов`язані зі зверненням стягнення на майно боржника та його реалізацією.
Відповідно, основним законом, який регулює охорону дитинства, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в якій встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.
Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Так, пунктом 28 розділу VIII Інструкції № 512/5 встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.
У відповідності до абзацу сьомого пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5 у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, до заявки на реалізацію цього майна має додаватись копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про необхідність отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування при реалізації нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні.
Втім, у порушення зазначених вимог по виконавчим провадженням №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 приватним виконавцем передано на реалізацію майно боржника (квартири) за наявності відомостей про зареєстрованих дітей, без звернення до органів опіки та піклування за відповідним дозволом.
По виконавчому провадженню № НОМЕР_49 квартира, у якій зареєстровані діти, передана приватним виконавцем на реалізацію, не зважаючи на те, що орган опіки та піклування повідомив приватного виконавця про те, що дозвіл на реалізацію квартири не надається.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23.11.2018 у справі №761/15667/15-ц за скаргою ОСОБА_2 на дії приватного виконавця Шмідт К.В., залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.05.2019, визнано неправомірними дії приватного виконавця Шмідт К. В. щодо вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження № НОМЕР_38, а саме: здійснення передачі на реалізацію арештованої квартири, якою користуються та в якій проживають неповнолітні діти, без надання дозволу органу опіки та піклування.
Постановою від 10.10.2019 Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/15667/15-ц залишено без змін ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23.11.2018 та постанову Київського апеляційного суду від 29.05.2019.
Приймаючи таке рішення, Верховний Суд вказав на пункт 28 розділу VIII Інструкції № 512/5, відповідно до якого у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Відтак, Верховний Суд у справі №761/15667/15-ц прийшов до переконання, що для реалізації предмету іпотеки приватний виконавець мав попередньо отримати відповідний дозвіл органу опіки та піклування, що зроблено не було, так як відділ опіки і піклування Служби у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві згоду на відчуження спірної квартири не надав, а приватний виконавець у свою чергу не був позбавлений можливості продовжувати виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.
При цьому, Верховний Суд критично оцінив доводи касаційної скарги відносно того, що судами не було взято до уваги, що нормами діючого законодавства не передбачено обов`язок приватного виконавця отримувати у органу опіки та піклування дозволу для примусового стягнення іпотечного майна, так як даний обов`язок покладається на нотаріуса при безпосередньому укладені правочину та відносно того, що суд не врахував те, що примусова реалізація майна не є правочином, а є одним з етапів виконання рішення суду, вказавши, що дані твердження спростовуються встановленими вимогами Інструкції № 512/5.
Відтак, постановою Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 761/15667/15-ц було встановлено неправомірні дії приватного виконавця щодо реалізації предмета іпотеки, у якому зареєстровані та проживають малолітні діти, за відсутності дозволу органу опіки та піклування.
За правилами частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
До того ж, в порушення вимог абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II Порядку реалізації майна в заявках на реалізацію квартир та інших житлових приміщень приватним виконавцем не зазначалося інформація про наявність зареєстрованих мешканців (зокрема, дітей), що було виявлено по виконавчим провадженням № НОМЕР_39, НОМЕР_6, НОМЕР_14, НОМЕР_16, НОМЕР_40, НОМЕР_41, НОМЕР_3.
Як наслідок, вказані дії позивача свідчать про порушення житлових прав дітей, встановлених статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».
Отже, приватним виконавцем були порушені вимоги законодавства під час подання відповідної заявки на реалізацію арештованого нерухомого майна, тобто в момент, коли діти були зареєстровані за адресою домоволодіння, не було додано дозволу органу опіки та піклування, обов`язковість якого встановлена вимогами чинного законодавства.
Крім того, перевіркою встановлено, що по виконавчим провадженням № НОМЕР_42, НОМЕР_43, НОМЕР_44 на порушення вимог частини другої статті 47 Закону України «Про іпотеку» та абзацу тринадцятого пункту 2 розділу VII Порядку реалізації майна, приватним виконавцем після реалізації предмета іпотеки видано акт про проведені електронні торги замість акту про реалізацію предмета іпотеки.
У свою чергу, частиною четвертою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що приватний виконавець має вести електронний облік і звітність за сумами на рахунках у порядку, визначеному Міністерством юстиції України.
Відповідно, порядок обліку і звітності за сумами на рахунках визначено розділом VII Інструкції №512/5.
З матеріалів справи вбачається, що перевіркою стану ведення рахунків з обліку депозитних сум та авансових внесків стягувачів встановлено, що позивачем як приватним виконавцем на порушення вимог пунктів 6, 7 розділу VII Інструкції № 512/5 в книгах обліку депозитних сум та книгах обліку авансових внесків виведення підсумків за залишками здійснюється не на перше число місяця. 
Зазначені порушення виявлено в книгах обліку авансових внесків за листопад та грудень 2017 року, книгах обліку депозитних сум за січень, липень, вересень 2018 року, книгах обліку авансових внесків за січень, липень, серпень, вересень, листопад 2018 року.
Також, на порушення вимог абзацу п`ятого пункту 6 розділу VII Інструкції № 512/5 книги обліку депозитних сум та книги обліку авансових внесків містять незаповнені графи.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України.
У свою чергу, Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження затверджено наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.08.2016 за № 1126/29256 (далі - Положення № 2432/5).
З матеріалів справи вбачається, що відповідачами виявлено порушення приватним виконавцем вимог абзацу третього пункту 7 розділу II Положення № 2432/5 щодо обов`язкового сканування виконавчого документа, що реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження та порушення вимог пункту 2 розділу IV Положення про автоматизовану систему щодо обов`язкового внесення до автоматизованої системи виконавчого провадження відомостей про проведення виконавцем всіх дій та прийняття процесуальних рішень, а також відомостей про заяви сторін, відповідей на них та їх сканованих копій.
У свою чергу, згідно частини першої та другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Заходи примусового виконання рішень мають здійснюватись виконавцем у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
При цьому, 28.08.2018 набрали чинності зміни до частини сьомої статті 31 Закону України «Про виконавче провадження», внесені Законом України від 03.07.2018 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», відповідно до яких, постанова про стягнення основної винагороди виноситься приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Втім, не зважаючи на викладене, позивачем 23.08.2018 прийнято постанови про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчих проваджень НОМЕР_27, НОМЕР_5 всупереч чинній на момент їх винесення редакції частини сьомої статті 31 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачала складання приватним виконавцем розрахунку основної винагороди.
Однак, по виконавчим провадженням № НОМЕР_14, НОМЕР_45, НОМЕР_41, НОМЕР_46, НОМЕР_47, НОМЕР_48, які були відкриті вже після 28.08.2018, постанови про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчого провадження не виносились, а були складені розрахунки цієї винагороди.
Щодо порушення вимог порядку стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, було встановлено, що приватний виконавець при здійсненні виконавчого провадження не дотримується вимог законодавства, яке регулює порядок стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.
Так, відповідно до частини другої та третьої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувана, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Пунктом 2 розділу VI Інструкції № 512/5 закрпілено, що витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в порушення зазначених вимог приватним виконавцем у постановах про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження не було зазначено види та суми витрат виконавчого провадження, та такі постанови містили лише загальний розмір витрат, який підлягає стягненню з боржника. 
Відповідно, розрахунок витрат виконавчого провадження здійснювався приватним виконавцем в актах приватного виконавця, до якого включались суми коштів, використання яких під час проведення виконавчих дій не підтверджено.
У свою чергу, види та розміри витрат виконавчого провадження затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 № 1300/29430.
Як свідчать матеріали справи, у відповідності до акта від 13.11.2018 у розрахунок витрат виконавчого провадження приватним виконавцем включено послуги ПАТ «Укрпошта» за поштові пересилання на суму 1200 грн, при цьому, які саме види витрат, передбачені пунктом 2 розділу І Наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5, здійснено у цьому виконавчому провадженні (конверти, знаки поштової оплати (марки), послуги маркувальної машини, послуги поштового зв`язку), а також їх розміри згідно з тарифами ПАТ «Укрпошта», у зазначеному розрахунку не наведені.
Також до цього розрахунку включено послуги перевезення на суму 500 грн, однак на підтвердження використання цих коштів під час проведення виконавчих дій у зазначеному виконавчому провадженні (маршрут та мета перевезення) не наведено.
Стосовно порушення приватним виконавцем вимог законодавства про використання авансового внеску, слід звернути увагу на наступне.
Частиною третьою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску.
Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції № 512/5, у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа невикористаний авансовий внесок повертається стягувачу не пізніше трьох робочих днів з дня винесення відповідної постанови.
Про використання авансового внеску виконавець готує звіт, в якому наводить перелік витрат виконавчого провадження, які було здійснено за рахунок авансового внеску, із зазначенням сум коштів, сплачених на фінансування кожної з витрат.
Як встановлено під час проведення перевірки, приватним виконавцем запроваджена практика компенсації витрат виконавчого провадження за рахунок невикористаного авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа.
Так, у виконавчому провадженні № НОМЕР_49 приватним виконавцем 13.11.2018 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, та складено звіт про використання авансового внеску на суму 5601 грн, у той же час авансовий внесок стягувача на здійснення зазначених у цьому звіті витрат не використовувався. 
При цьому, з невикористаної суми авансового внеску стягувача, яка знаходилась на рахунку авансових внесків, приватним виконавцем здійснені перерахування на свій рахунок для виплати винагороди, як компенсація витрат виконавчого провадження.
Як зазначає скаржник, зазначені дії не є порушенням вимог законодавства, оскільки нею заздалегідь закуповуються товари та послуги для здійснення виконавчого провадження та такі витрати компенсуються нею з авансового внеску стягувача при поверненні йому виконавчого документа.
Відповідно до абзацу тринадцятого частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» при поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.
При цьому, абзацом другим пункту 3 розділу VI Інструкції № 512/5 встановлено, що у такому випадку авансовий внесок має бути повернутий одночасно з винесенням повідомлення про повернення стягувану виконавчого документа без прийняття до виконання.
Відтак, судом першої інстанції слушно зауважено, що під час виконавчого провадження перерахування коштів авансового внеску стягувача для здійснення витрат виконавчого провадження не здійснювалось і тому згідно з вимогами частини третьої статті 37 Закону сума авансового внеску стягувача, яка знаходилась на рахунку авансових внесків на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа, мала бути б повернена стягувачу.
Щодо порушення позивачем правил ведення діловодства, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, ведення діловодства здійснюється приватним виконавцем з порушенням вимог, встановлених Правилами ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.06.2017 за №699/30567 (далі - Правила ведення діловодства).
Під час проведення перевірки були встановлено, що постанови про закінчення виконавчих проваджень оформлені з порушенням вимог пункту 7 розділу III Порядку ведення діловодства, так як в порушення вимог пунктів 6, 7 Примітки до Номенклатури справ приватного виконавця, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.06.2017 №699/30567 номенклатури справ за 2017, 2018 роки не містять підсумкового запису про кількість та категорії фактично заведених за рік справ, графи цих номенклатур не заповнені.
Крім того, в порушення вимог пункту 2 розділу VII Правил ведення діловодства, Журнал обліку прийому громадян, Журнал реєстрації протоколів про адміністративні правопорушення, Журнал обліку печаток і штампів на момент проведення перевірки не були прошнуровані, пронумеровані та засвідчені підписом приватного виконавця, та такі порушення були усунуті лише під час перевірки.
До того ж, передбачені номенклатурами справ за 2017, 2018, 2019 роки Журнал реєстрації наказів з кадрових питань тривалого зберігання, Журнал реєстрації наказів з кадрових питань тимчасового зберігання, Журнал реєстрації наказів з адміністративно- господарських питань, Журнал реєстрації договорів (угод), однією із сторін яких є приватний виконавець, були відсутні, та такі журнали заведено приватним виконавцем лише під час проведення перевірки.
Також, особові справи працівників приватного виконавця сформовані з порушенням вимог пункту 12 глави 2 розділу IV Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 22.06.2015 за № 736/27181, оскільки в особових справах були відсутні копії або витяги з наказів про прийняття на роботу та внутрішній опис до особових справ не складено.
Перевіркою номенклатурної справи № 01-12 «Особові рахунки працівників (розрахунково-платіжні відомості)» встановлено, що вона ведеться з порушенням вимог пункту 14 глави 2 розділу IV Правил організації діловодства та архівного зберігання, відповідно до якого розрахунково-платіжні відомості (особові рахунки) працівників установи систематизуються в межах року за прізвищами в алфавітному порядку, а відомості на виплату грошей (відомості нарахування заробітної плати) формуються щомісячно в межах року. Ця номенклатурна справа містила лише зведені відомості сум для зарахування на картрахунки за період з квітня по червень 2018 року, розрахунково-платіжні відомості були відсутні.
При проведенні планової перевірки діяльності приватного виконавця виявлено порушення вимог: частини сьомої та одинадцятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»; частини четвертої статті 4, частини першої та другої статті 18, частини третьої статті 37, частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»; статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»; статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей»; частини другої статті 47 Закону України «Про іпотеку»; пункту 7 розділу І, пунктів 2, 3 розділу VI, пунктів 6,7 розділу VII, пункту 28 розділу VII Інструкції; абзацу третього пункту 7 розділу II, абзацу другого пункту 2 розділу IV Положення про автоматизовану систему; пунктів 2, 3 розділу II, пункту 2 розділу VII, пункту 5 розділу XI Порядку реалізації майна; пункту 7 розділу III, пунктів 1, 2 розділу VII Правил ведення діловодства; пунктів 6, 7 Примітки до Номенклатури; пунктів 12, 14 глави 2 розділу IV Правил організації діловодства та архівного зберігання документів, що свідчить про неналежну діяльність приватного виконавця під час виконання своєї роботи.
Вказані обставини були внесені до довідки про результати планової перевірки приватного виконавця Шмідт К.В., про що було підтверджено свідком ОСОБА_3 , допитаним у суді першої інстанції.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2022 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          В.П. Мельничук

                                                                                            Є.В. Чаку