У х в а л а
6 липня 2023 року
м. Київ
Справа № 447/852/23
Провадження № 14-73зц23
Велика Палата Верховного Суду у складі
судді-доповідача Гудими Д. А.,
суддів Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Катеринчук Л. Й., Кишакевича Л. Ю., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А.
ознайомилась із заявами  ОСОБА_1  (далі - заявник) від 14 і від 20 червня 2023 року про постановлення окремої ухвали (далі - заяви) щодо судді Миколаївського районного суду Львівської області ОСОБА_2 за порушення норм права 
у справі за позовом заявника до Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відшкодування моральної шкоди та
в с т а н о в и л а:
у березні 2023 року заявник звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди.
3 квітня 2023 року Миколаївський районний суд Львівської області постановив ухвалу, згідно з якою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання.
3 травня 2023 року Миколаївський районний суд Львівської області постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду.
14 червня 2023 року заявник подав до Великої Палати Верховного Суду заяву (вх. № 133/0/255-23 від 20 червня 2023 року). Просив постановити окрему ухвалу щодо судді Миколаївського районного суду Львівської області ОСОБА_2 за порушення норм права. Мотивував так: 14 квітня 2023 року заявник подав до суду першої інстанції клопотання, у якому просив цього суддю видати розпорядження про передання справи до суду вищої інстанції для визначення підсудності; 22 квітня 2023 року заявник отримав судову повістку від 12 квітня 2023 року про виклик на судове засідання 3 травня 2023 року; того дня суд закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду на 22 травня 2023 року; у день засідання заявник попросив розглядати справу без його участі, але 1 червня 2023 року отримав судову повістку від 23 травня 2023 року про виклик на судове засідання 14 червня 2023 року; заявник не отримав ухвали суду «з приводу не розгляду справи», призначеної на 22 травня 2023 року, що підтверджує порушення суддею Миколаївського районного суду Львівської області ОСОБА_2.норм процесуального права.
20 червня 2023 року заявник подав до Великої Палати Верховного Суду заяву (вх. № 144/0/255-23 від 27 червня 2023 року). Просив постановити окрему ухвалу щодо голови Миколаївського районного суду Львівської області ОСОБА_2 за порушення норм права. Мотивував тим, що цей суддя не видав на прохання заявника від 7 червня 2023 року розпорядження про передання справи до суду вищої інстанції для визначення підсудності.
Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті заяв необхідно відмовити та повернути їх заявнику.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 і № 29465/04,§ 24).
Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду (частина перша та десята статті 262 ЦПК України).
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом належного реагування на порушення законності, а також виявлення причин і умов, що цьому сприяли, саме під час судового розгляду. Тобто суд може постановити окрему ухвалу за наявності у нього на розгляді конкретної справи, зокрема, у разі виявлення порушень, допущених судом нижчої інстанції під час її розгляду (див. ухвали Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справах № 447/849/23, № 447/848/23, № 447/2831/22 і № 447/3172/22, від 12 червня 2023 року у справах № 447/2833/22, № 447/851/23 і № 447/2831/22, від 13 червня 2023 року у справі № 447/2834/22, від 14 червня 2023 року у справах № 447/2835/22 і № 447/855/23, від 15 червня 2023 року у справах № 447/2827/22 і № 447/853/23, від 20 червня 2023 року у справах № 447/2828/22 і № 447/2861/22, від 22 червня 2023 року у справах № 447/856/23, № 447/854/23 і № 447/2835/22).
Процесуальний закон не передбачає можливості постановлення окремої ухвали Великою Палатою Верховного Суду, коли вона не розглядає конкретну справу, а отримує відповідні заяви. Вичерпний перелік підстав для передання справи до Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Рішення про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу міг прийняти тільки Верховний Суд у складі колегії суддів, палати чи об`єднаної палати Касаційного цивільного суду під час касаційного провадження. Він справу№ 447/852/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду не передавав. У цій справі не було жодного касаційного провадження, у межах якого таке питання Верховний Суд у складі колегії суддів, палати чи об`єднаної палати Касаційного цивільного суду міг би вирішити.
Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд і не має повноваження для прийняття та розгляду заяв. Тобто Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для такого розгляду. За відсутності юридичної підстави для розгляду заяв у їх прийнятті необхідно відмовити та повернути автору.
Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 рокуу справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
З урахуванням наведеного відмова заявникові у прийнятті заяв не порушує його право на доступ до касаційного суду, яке він може реалізувати у визначених ЦПК України випадках.
Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, частиною третьою статті 182, частиною першою статті 260, частиною другою статті 261 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
у х в а л и л а :
1.     Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяв  ОСОБА_1 від 14 і від 20 червня 2023 року про постановлення окремої ухвали щодо судді Миколаївського районного суду Львівської області ОСОБА_2 за порушення норм права у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відшкодування моральної шкоди.
2.     Повернути ці заяви разом із додатками ОСОБА_1 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	 	Д. А. Гудима	
Судді:	Ю. Л. Власов	С. Ю. Мартєв	
 	І. А. Воробйова	К. М. Пільков	
 	М. І. Гриців	О. Б. Прокопенко	
 	Л. Й. Катеринчук	О. М. Ситнік	
 	Л. Ю. Кишакевич	І. В. Ткач	
 	Г. Р. Крет	О. С. Ткачук	
 	Л. М. Лобойко	В. Ю. Уркевич	
 	 	Є. А. Усенко