Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 404/8493/18
провадження № 61-2258св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - приватна організація «Класичний приватний університет»,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу приватної організації «Класичний приватний університет» на постанову Кропивницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Голованя А. М., Єгорова С. М., у справі 
за позовом ОСОБА_1 до приватної організації «Класичний приватний університет» про виплату частини заробітної плати, яка відноситься до заохочувальних і компенсаційних виплат. 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приватної організації «Класичний приватний університет» (далі - ПО «КПУ») про виплату частини заробітної плати, яка відноситься до заохочувальних і компенсаційних виплат.
Позовну заяву мотивовано тим, що за умовами строкового трудового договору, укладеного 09 квітня 2008 року між ПО «КПУ» та позивачем, останній прийнятий на посаду проректора з міжнародної роботи 
за кваліфікацією - доктор юридичних наук, професор, на строк з 09 квітня 2008 року по 09 квітня 2018 року, без встановлення строку випробування. Трудовий договір укладено у формі контракту від 09 квітня 2008 року.
Того ж дня сторони підписали договір від 09 квітня 2008 року, який встановив обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати, яка відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат, та договір став невід`ємною частиною контракту. Згідно з пунктом 1 цього договору відповідач зобов`язався сприяти в набутті позивачем, як працівником, права власності на квартиру, а саме, протягом строку дії контракту виконувати обов`язки позивача по поверненню кредиту у розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, згідно кредитного договору на набуття квартири, який буде укладено працівником з відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - 
ВАТ КБ «Надра»). Строк дії договору встановлений на строк дії контракту.
Позивач зазначав, що 22 квітня 2008 року між ним та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав йому грошові кошти (кредит) на суму 153 999,99 доларів США зі сплатою 13,59 % річних, строком на 20 років з кінцевим терміном погашення заборгованості до 07 квітня 2028 року.
ПО «КПУ» оплатило витрати на оформлення договору купівлі-продажу, кредитного договору та інших документів, пов`язаних з передачею квартири.
У цей час позивач працював в ПО «КПУ», за суміщенням, на посаді професора кафедри конституційного та адміністративного права. З моменту підписання контракту відповідач розпочав виплату йому, як працівнику заробітної плати, яка відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат для виконання обов`язків по поверненню кредиту в розмірі, який відповідав основній сумі кредиту та відсотків за користування кредитом згідно з кредитним договором.
Наказом від 31 липня 2008 року позивача звільнено зі служби 
в органах внутрішніх справ України з посади заступника начальника 
з наукової роботи - начальника відділу організації наукової роботи Запорізького юридичного інституту Державного університету внутрішніх справ, відповідно до Положення про проходження служби рядовим 
і начальницьким складом органів внутрішніх справ України за 
статтею 64 пункту «б» (через хворобу) (наказ Міністерства внутрішніх справ України від 10 липня 2008 року № 1149) у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ.
У зв`язку з цим на виконання умов контракту, позивач перейшов на штатну посаду до ПО «КПУ».
12 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до контракту. Сторони визначили, що контракт з працівником вступає в силу з моменту його підписання і діє з 09 квітня 2008 року по 09 квітня 2018 року. Сторони передбачили в структурі заробітної плати її складові - основні виплати і заохочувальні та компенсаційні виплати як частину доходу, які роботодавець повинен був виплачувати працівнику. 
До додаткової заробітної плати відповідно до контракту входили виплати, пов`язані з заохоченням та компенсаціями, пов`язаними з поліпшенням житлово-побутового забезпечення. Ці виплати відповідно до додаткової угоди повинні були здійснюватися регулярно на постійній основі у період 
з квітня 2008 року по квітень 2018 року.
Позивач зазначав, що банк надавав Приклад графіка погашення кредиту, який додано до додаткової угоди 2008 року, за яким виплати мали становити 2 359,97 доларів США на місяць.
У пункті 3.2 додаткової угоди, сторони передбачили, що виплати, пов`язані
 з поверненням кредиту, ніяким чином не впливають на заробітну плату працівника. Тобто підтвердили, що ці виплати частини заробітної плати, яка відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат, не можуть стати основою для зменшення основної заробітної плати за відпрацьоване навчальне навантаження, розробку науково-методичних матеріалів, здійснення керівництва докторськими, кандидатськими, магістерськими науковими дослідженнями, консультуваннями, тощо.
Згідно із пунктом 6.1 контракту зміни та доповнення до цього контракту вносяться тільки за угодою сторін, складеною у письмовій формі.
ОСОБА_1 посилався на те, що на повторному обстеженні обласною медико-соціальною експертизою № 1 Міністерства охорони здоров`я України (м. Запоріжжя) йому встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково. За висновком медико-соціальної експертизи, який передано до ПО «КПУ» йому протипоказані важка фізична праця, психоемоційні перевантаження. 
Отримавши цю інформацію відповідач, починаючи з листопада 2009 року 
в одноосібному порядку почав зменшення обсягу нарахувань заробітної плати з 20 315,00 грн до 800,00 грн.
30 жовтня 2009 року роботодавець видав наказ № 190/1 про припинення виплат по трудовому договору - контракту. Наказ прийнято у зв`язку 
із економічною кризою та без погодження з працівником, як передбачено пунктом 6.1 контракту.
Позивач зазначав, що відповідно до контракту, відповідач, починаючи 
з вересня 2008 року повинен був протягом 119 місяців, щомісяця сплачувати позивачу додаткову заробітну плату, яка відноситься 
до заохочувальних та компенсаційних виплат у розмірі суми внеску 
за кредитним договором (2 350,97 доларів США), але в одноособовому порядку зняв з себе такі зобов`язання і з листопада 2009 року припинив виплату додаткової заробітної плати.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 грудня 
2015 року у справі № 404/4800/15-ц за позовом ОСОБА_1 визнано протиправними дії посадових осіб ПО «КПУ» щодо порушення конституційних прав ОСОБА_1 та зобов`язано ПО «КПУ» подати 
до управління ПФ України в Жовтневому районі міста Запоріжжя скасовуючі документи щодо недостовірних відомостей щодо ОСОБА_1 , як про застраховану особу, а саме сформувати та подати звіти за попередні періоди з червня 2008 року по грудень 2014 року, включити до кожного 
з них перелік таблиць звіту, відповідну таблицю зі статусом «скасовуюча» 
з відомостями, які були помилкові щодо ОСОБА_1 , як застрахованої особи, та відповідну таблицю зі статусом «початкова» із зазначеними правильними відомостями про ОСОБА_1 , як застраховану особу.
17 березня 2015 року, у період тимчасової непрацездатності позивача, наказом ректора ПО «КПУ» «Про доцільне використання аудиторного ресурсу» ОСОБА_1 позбавлено робочого місця - окремого кабінету 
№ 219/1 без жодних причин та пояснень.
23 березня 2015 року відповідно до наказу відповідача «Про порушення наказу від 03 лютого 2012 року та притягнення до дисциплінарної відповідальності», позивачу винесена догана за прогул.
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 22 грудня 
2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року у справі № 404/4529/15-ц , визнано незаконним та скасовано наказ ректора від 23 березня 2015 року «Про порушення наказу від 03 лютого 2012 року 
та притягнення до дисциплінарної відповідальності» у частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.
Позивач посилався на те, що 07 квітня 2015 року він подав відповідачу заяву про звільнення, причини звільнення зазначав: погіршення стану здоров`я у зв`язку із порушеннями трудових прав посадовими особами 
ПО «КПУ» і просив звільнити на підставі частини першої статті 39 КЗпП України. Проте в порушення норм чинного законодавства наказ про звільнення відповідачем не видано.
На думку ОСОБА_1 , 15 квітня 2015 року відповідач, відповідно до 
статті 47 КЗпП України, зобов`язаний був видати йому належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Натомість йому надсилались листи з пропозиціями щодо припинення контракту.
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 09 листопада 2015 року та рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області 01 серпня 2017 року у справі № 404/3164/15ц задоволено позов ОСОБА_1 
та зобов`язано відповідача змінити формулювання причин звільнення 
з посади професора кафедри конституційного, міжнародного 
та адміністративного права Інституту права імені Володимира Сташиса Класичного приватного університету з пункту 4 частини першої 
статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, вказавши причиною звільнення порушення власником законодавства про працю згідно 
з частиною першою статті 39 КЗпП України. Проте рішення суду 
не виконувалося відповідачем.
Також позивач посилався на те, що рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року 
та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 20 вересня 2016 року у справі № 331/3399/15ц відмовлено у задоволенні позову ПО «КПУ» до нього про визнання додаткової угоди до контракту від 09 квітня 2008 року та договору 
від 04 квітня 2008 року недійсною з моменту її укладення, а саме з 09 квітня 2008 року. В судовому порядку визнано, що контракт є чинним, 
а роботодавець повинен виконати свої зобов`язання відповідно 
до строкової трудової угоди.
ОСОБА_1 вважав, що, оскільки наказ про його звільнення з посади професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Інституту права імені Володимира Сташиса Класичного приватного університету, із зазначенням причини звільнення - порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, згідно з частиною першою статті 39 КЗпП України, відповідно до рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 серпня 2017 року у справі № 404/3164/15ц, яке набрало законної сили, відповідачем не видано, 
а остаточний розрахунок не проведено, тому трудові правовідносини 
у частині зобов`язання здійснити виплату заборгованої частини заробітної плати продовжують існувати.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь 
з відповідача невиплачену частину заробітної плати, яка відноситься 
до заохочувальних та компенсаційних виплат за контрактом з працівником від 09 квітня 2008 року у розмірі 252 950,75 доларів США, що еквівалентно 
7 181 507,54 грн.
Короткий зміст рішень судів 
Справа № 404/8493/18 неодноразово розглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 серпня 
2019 року у складі судді Мохонько В. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що здійснення виплат 
на погашення кредиту за ОСОБА_1 приватним університетом не входить до складових заробітної плати. Правовідносини, що склались між сторонами щодо погашення кредиту регулюються нормами ЦК України, 
а не КЗпП України.
Відповідно до норм матеріального права, які регулюють виплату заробітної плати, до структури якої входять заохочувальні та компенсаційні виплати, 
ці виплати виплачуються безпосередньо працівнику.
Компенсаційні витрати на оплату житла не обраховувались як нарахована та виплачена працівнику заробітна плата, а обліковувались як кошти, 
що сплачені не працівнику, а ВАТ КБ «Надра» на погашення кредиту, який було надано банком ОСОБА_1 .
Вказані кошти перераховувались приватним університетом відповідно 
до умов договору з працівником безпосередньо ВАТ КБ «Надра» 
на погашення кредиту ОСОБА_1 , тобто ці виплати не входили 
в структуру заробітної плати як заохочувальні та компенсаційні, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. М., Черненка В. В., апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 серпня 2019 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини, що мають значення для справи, надав оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так 
і в цілому та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з підстав, визначених позивачем.
Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 серпня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суди попередніх інстанції залишили поза увагою те, що умовами договору та контракту сторони обумовили внесення змін та доповнень шляхом підписання додаткових угод. Водночас, матеріали справи не містять жодної додаткової угоди або відомостей про те, що ОСОБА_1 погоджувався з наказом ректора ПО «КПУ» від 30 жовтня 2009 року.
Крім того, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи не спричинить наказ ректора ПО «КПУ» 
від 30 жовтня 2009 року відмову від виконання зобов`язань 
в односторонньому порядку та чи відповідає така дія зі сторони ПО «КПУ» умовам укладених угод та закону.
Разом із цим, суд касаційної інстанції звертав увагу на те, що у провадженні Верховного Суду перебувала справа № 331/5398/18 (провадження 
№ 61-5205св20), за позовом працівника до ПО «КПУ» про стягнення заборгованості в частині виконання обов`язків працівника (боржника) 
за кредитним договором на придбання житла. Постановою від 19 березня 2021 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду попередньої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимогу у зв`язку 
з недоведеністю позовних вимог. Проте фактичні обставини у наведеній справі, а саме умови договору у порівнянні зі справою № 404/8493/18 
є різними.
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 10 лютого 
2022 року у складі судді Варакіної Н. Б. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога позивача 
не ґрунтується на законі, а тому не підлягає задоволенню.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що кошти, які просив стягнути позивач з ПО «КПУ» не є заборгованістю із заробітної плати, 
не належать до заохочувальних та компенсаційних виплат, оскільки 
ні контрактом, ні договором, ні додатковою угодою, укладеними між сторонами у справі не передбачено, що грошові кошти, які ПО «КПУ» сплачує на погашення кредиту, отриманого ОСОБА_1 на придбання квартири, 
є заробітною платою, що належать до компенсаційних виплат.
На підставі акта про результати позапланової виїзної перевірки ПО «КПУ» 
з питань ухилення податковим агентом від оподаткування виплаченої (нарахованої) найманій особі ОСОБА_1 (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів додаткових благ, інших виплат та відшкодувань, що підлягають оподаткуванню за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року, 
та з питань правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 
з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2014 року по найманій особі ОСОБА_1 від 13 травня 2015 року № 9/08-26-1702-213/19278502 суд встановив, 
що старший бухгалтер ПО «КПУ» ОСОБА_3 здійснювала оплату 
за кредитним договором від 22 квітня 2008 року за ОСОБА_1 
по дорученню ОСОБА_4 в касу КБ «Надра».
Суд першої інстанції вважав, що правовідносини, що склались між сторонами у справі щодо погашення кредиту, отриманого ОСОБА_1 , 
не є трудовими (оплата праці), а є зобов`язальними. У зв`язку із тим, 
що позивач звертався до суду за захистом прав на оплату праці, але правовідносини сторін є цивільноправовими (зобов`язальними), тому пред`явлений ним позов не ґрунтується на вимогах закону й задоволенню не підлягає.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 10 лютого 2022 року скасовано 
й ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Класичного приватного університету на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором у сумі 84 350,00 доларів США.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції фактично повторив висновки, які були викладені у рішенні Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 серпня 2019 року 
та постанові Кропивницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, які були скасовані постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року 
з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції вважав, що спір між сторонами 
у справі виник щодо виконання ПО «КПУ» умов договору від 09 квітня 
2008 року, який, згідно пункту 1 договору, є невід`ємною частиною контракту (особливої форми трудового договору) від 09 квітня 2008 року. Оскільки виконання ПО «КПУ» договірних зобов`язань перед ОСОБА_1 обумовлено виконанням позивачем трудових обов`язків (пункт 2 договору), тобто сприяння університету у набутті його працівником житла у власність та виконання грошових зобов`язань за кредитним договором на придбання житла знаходиться у прямому безпосередньому зв`язку із виконанням працівником своїх трудових обов`язків, тому спірні правовідносини 
є трудовими.
Встановивши, що відповідач в односторонньому порядку порушив свої зобов`язання за договором від 09 квітня 2008 року перед позивачем, 
а наказ від 30 жовтня 2009 року № 190/1, яким припинені договірні відносини сторін у справі щодо сприяння в набутті права власності 
на квартиру, а саме виконання відповідачем обов`язків позивача 
з повернення кредиту в розмірі основної суми та відсотків 
за користування ними перед банківською установою, у частині, яка стосується позивача, порушує його права, суд апеляційної інстанції вважав, що як правомірна підстава припинення зобов`язання відповідача перед працівником не може розглядатися.
Встановивши, що обов`язок відповідача сплачувати за позивача кредит 
та проценти припинився 18 травня 2015 року, у зв`язку із звільненням позивача з роботи, а також ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів того, що з 01 листопада 2009 року по 18 травня 2015 року відповідач виконував свої зобов`язання перед позивачем за договором від 09 квітня 2008 року, суд апеляційної інстанції вважав, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у валюті договору є правомірною.
Визначаючи розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, суд апеляційної інстанції, ураховуючи вимоги пункту 3.1.1 договору від 09 квітня 2008 року з доповненнями від 12 вересня 2008 року, вважав, що борг відповідача перед позивачем за 5 років 6 місяців і 17 днів становить 
84 350 доларів США (15 200,00 х 5,55). 
Відмовляючи в частині стягнення компенсації витрат на сплату процентів 
за користування кредитом, суд апеляційної інстанції виходив із того, що сам кредитний договір, який визначає розмір процентів за користування кредитом, позивач до суду не надав (в матеріалах справи такий документ відсутній), а наданий ним приклад графіка погашення кредиту 
не є допустимим доказом, оскільки він не є частиною кредитного договору. Крім того умовами договору від 09 квітня 2008 року з доповненням передбачено, що проценти сплачуються відповідачем саме за умовами кредитного договору. Також позивач не навів детального розрахунку процентів за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2023 року до Верховного Суду, 
ПО «КПУ», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2023 року поновлено ПО «КПУ» строк на касаційне оскарження постанови Кропивницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року. Відкрито касаційне провадження 
у зазначеній справі та витребувано її із Кіровського районного суду 
міста Кіровограда.
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2023 року клопотання ПО «КПУ» про зупинення виконання судового рішення задоволено. Зупинено виконання постанови Кропивницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року до закінчення виконавчого провадження.
05 травня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
В касаційній скарзі заявник як на підставу касаційного оскарження посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 
та від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20, а також постановах Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 331/5398/18, 
від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 та від 16 листопада 
2022 року у справі № 910/6355/20.
На думку ПО «КПУ», суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірні правовідносини є трудовими. ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про стягнення з організації заборгованості за кредитним договором від 22 квітня 2008 року, який укладено між ним та ВАТ КБ «Надра». 
Додаткова угода до контракту з працівником, на підставі якої і виник у відповідача обов`язок щодо компенсації частини кредиту, є зобов`язальним договором і діє лише в разі існування кредитного договору у працівника, а у разі відсутності кредитного договору, позивачу не нараховувалися та не виплачувалися б суми, передбачені додатковою угодою, оскільки вони не є складовою заробітної плати. Зазначені у додатковій угоді суми коштів невід`ємно пов`язані лише з кредитними правовідносинами позивача та кредитора.
Також, на думку ПО «КПУ», стягнення з організації заборгованості 
в іноземній валюті не відповідає правовим висновкам, викладеним 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року 
№ 373/2054/16-ц та постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року 
у справі № 909/1347/19. 
Судом апеляційної інстанції не досліджено в якій валюті виконані кредитні зобов`язання, не взято до уваги, що відповідач не є стороною кредитного договору, а в укладеному між позивачем та відповідачем контракті та договорі від 09 квітня 2008 року не обумовлено виконання зобов`язання із виплати заробітної плати та сприяння позивачу в набутті права власності на квартиру в іноземній валюті.

Відзив на касаційну скаргу 
У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала 
до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
09 квітня 2008 року між ПО «КПУ» та ОСОБА_1 укладено контракт, відповідно до умов якого ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду проректора з міжнародної роботи за кваліфікацією доктор юридичних наук, професор, на строк з 09 квітня 2008 року по 09 квітня 2018 року.
Пунктом 2.1 контракту передбачено, що працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату, забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, статутом Класичного приватного університету, колективним договором 
і угодою сторін.
Умови оплати праці та соціально-побутове забезпечення працівника передбачені пунктом 4.1 цього контракту.
Пунктом 6.1 контракту передбачено, що зміни та доповнення до нього вносяться тільки за угодою сторін, складеною у письмовій формі 
(а. с. 37-40 т. 1).
Також 09 квітня 2008 року між ПО «КПУ» та ОСОБА_1 укладено договір, відповідно до умов якого ПО «КПУ» зобов`язалося сприяти в набутті «Працівником», тобто ОСОБА_1 , права власності на квартиру, а саме, виконувати обов`язки «Працівника» по поверненню кредиту в розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, згідно кредитного договору для набуття квартири, який буде укладений «працівником» з ВАТ КБ «Надра»; оплатити витрати на оформлення договору купівлі-продажу, кредитного договору та інших документів, пов`язаних з передачею квартири працівнику; виконувати обов`язки, визначені у пункті 1 цього договору, протягом строку дії контракту 
від 09 квітня 2008 року № 214 (а. с. 41, 42 т. 1).
Відповідно до пункту 2 цього договору протягом строку його дії працівник зобов`язаний працювати в університеті за основним місцем роботи, визначеним контрактом, та сумлінно виконувати свої обов`язки відповідно до зазначеного контракту.
Пунктом 3 договору передбачено, що він діє протягом строку дії контракту та до остаточного виконання працівником прийнятих на себе зобов`язань.
За умовами пункту 4 договору у випадку дострокового припинення дії контракту протягом строку дії кредитного договору з причини смерті працівника або встановлення інвалідності працівника, що перешкоджає виконанню ним обов`язків згідно з контрактом, університет зобов`язується виконувати обов?язки визначені в пункту 1 цього договору.
Пунктом 5 договору передбачено, що у випадку дострокового припинення дії контракту протягом строку дії кредитного договору, за винятком обставин, передбачених пунктом 4 договору, з дати, наступної за датою припинення контракту: обов`язки по поверненню кредиту та відсотків 
за користування кредитом згідно кредитного договору виконує працівник; працівник зобов`язаний відшкодувати університету грошові кошти у розмірі 10 % від повної, зазначеної у договорі купівлі-продажу квартири, вартості квартири, для набуття якої укладались цей договір та кредитний договір протягом шести місяців. У випадку відмови працівника від добровільної сплати протягом 7 днів з моменту пред`явлення вимоги університетом кошти стягуються у судовому порядку.
22 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір з ВАТ КБ «Надра» № 16/2008/0865 Фжр, відповідно до умов якого отримав кредит у розмірі 153 999,99 доларів США на придбання квартири у м. Запоріжжі, строком 
на 20 років з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом 
до 07 квітня 2028 року зі сплатою 13,59 % річних за користування кредитом.
12 вересня 2008 року між ПО «КПУ» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до контракту з працівником від 09 квітня 2008 року № 214 та договору від 04 квітня 2008 року.
Пунктом 2.2 додаткової угоди визначено, що заробітна плата працівника складається з: підпункт 2.2.1 -  посадового окладу проректора згідно штатного розкладу; підпункт 2.2.2 - надбавок за науковий ступінь, вчене звання, та інші визначені у законодавстві надбавки; підпункт 2.2.3 - надбавок за безперервну роботу в Університеті на рівні безперервної роботи протягом 10 років; підпункт 2.2.4 - інших набавок відповідно до наказів ректора.
Відповідно до пункту 2.3. додаткової угоди працівнику в обов`язковому порядку з 01 вересня 2008 року надається можливість працювати 
за сумісництвом, на посаді професора або провідного наукового співробітника протягом дії контракту (весь календарний рік), при цьому заробітна плата складається з: підпункт 2.3.1 - посадового окладу професора або провідного наукового співробітника згідно штатного розкладу; підпункт 2.3.2 - надбавок за науковий ступінь, вчене звання, 
та інші визначені у законодавстві надбавки; підпункт 2.3.3 - надбавок 
за безперервну роботу в Університеті на рівні безперервної роботи протягом 10 років; підпункт 2.3.4 - інших набавок відповідно до наказів ректора.
Згідно із підпунктом 3.1.1 додаткової угоди, університет протягом дії контракту з працівником і цієї додаткової угоди зобов`язується виконувати обов`язки працівника по поверненню кредиту у розмірі основної суми кредиту протягом 10 років з 01 липня 2008 року по 01 липня 2018 року, щорічно, не менше ніж 10 % від основної суми кредиту наданого 
ВАТ КБ «Надра» - 152 000,00 доларів США, що в процентному співвідношенні на рік складатиме 15 200,00 доларів США відповідно 
до додатку до додаткової угоди (приклад графіка погашення кредиту).
Відповідно до пункту 3.2 додаткової угоди виплати пов`язані з поверненням кредиту ВАТ КБ «Надра» ніяким чином не впливають на заробітну плату працівника за основним місцем роботи та за сумісництвом.
Наказом ректора ПО «КПУ» від 30 жовтня 2009 року № 190/1 у зв`язку 
із економічною кризою та високим рівнем інфляції припинено 
з 01 листопада 2009 року договірні відносини КПУ з співробітниками, які були укладені, про сприяння в набутті власності на квартири, а саме виконанню обов`язків співробітників по поверненню кредиту в розмірі основної суми та відсотків за користування кредитом, з банківськими установами. Фінансовому відділу з 01 листопада 2009 року наказано припинити нарахування сум компенсації виплат на оплату житла за рахунок роботодавця, зокрема ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися 
на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень статті 2 КЗпП України право громадян України 
на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право 
на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, 
а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (частина перша 
статті 9 КЗпП України).
Підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно 
з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників (частина перша статті 9-1 КЗпП України).
Колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових 
і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників 
та роботодавців (стаття 10 КЗпП України).
Згідно із частинами другою та восьмою статті 61 Закону України «Про освіту» засновник приватного закладу освіти має право встановлювати інші, ніж передбачено цим Законом, розмір і умови оплати праці, винагороди та допомоги для педагогічних і науково-педагогічних працівників.
Педагогічним і науково-педагогічним працівникам за рахунок власних надходжень закладів освіти може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Умови надання такої допомоги визначаються установчими документами закладів освіти або колективним договором.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що виробничі, трудові і соціально-економічні відносини між ПО «КПУ» та трудовим колективом з 30 листопада 2007 року по 25 березня 2015 року врегульовано колективним договором, прийнятим на загальних зборах трудового колективу ПО «КПУ» 
від 30 листопада 2007 року. Згідно із пунктом 4.6 колективного договору додаткові пільги, зокрема поліпшення житлових умов працівників університету, встановлюється індивідуально співробітнику університету при укладанні контракту. На час укладення контракту позивач відносився 
до науково-педагогічних працівників і мав наукову ступінь доктора наук 
та вчене звання професора.
Встановивши, що спір між сторонами у справі виник щодо виконання 
ПО «КПУ» умов договору від 09 квітня 2008 року, який, згідно із пунктом 1 договору, є невід`ємною частиною контракту (особливої форми трудового договору) від 09 квітня 2008 року, а також ураховуючи, що виконання 
ПО «КПУ» договірних зобов`язань перед ОСОБА_1 обумовлено виконанням позивачем трудових обов`язків (пункту 2 договору), суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що сприяння університету 
у набутті його працівником житла у власність та виконання грошових зобов`язань за кредитним договором на придбання житла знаходиться 
у прямому безпосередньому зв`язку із виконанням працівником своїх трудових обов`язків, а тому спірні правовідносини є трудовими.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що за свою суттю трудові правовідносини є зобов`язальними, оскільки на обидві сторони трудового договору (роботодавця та працівника) покладаються не лише права, а й обов`язки один перед одним.
За змістом частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу субсидіарно застосовуються, зокрема, до трудових відносин, якщо вони 
не врегульовані іншими актами законодавства.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована 
на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно 
до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча 
б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, 
в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають, зокрема, із договорів.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, 
що звичайно ставляться.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції встановив, що договір 
від 09 квітня 2008 року з доповненням, внесеним додатковою угодою 
від 12 вересня 2008 року, є укладеним, набув чинності для сторін, 
а виконання його умов є обов`язковим для них.
Також встановивши, що між сторонами у справі відсутній спір щодо виконання цього договору за час з моменту його укладення 
і до 01 листопада 2009 року, а також ураховуючи те, що на час видання відповідачем наказу від 30 жовтня 2009 року № 190/1 про припинення 
в односторонньому порядку з 01 листопада 2009 року договірні відносини 
з ОСОБА_1 у частині сприяння в набуті права власності на квартиру, 
а саме виконання його обов`язків по поверненню кредиту в розмірі основної суми та відсотків за користування ним перед банківською установою позивач продовжував працювати у ПО «КПУ» та своєї згоди на розірвання договору не надавав, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що одностороння відмова ПО «КПУ» від виконання договору від 09 квітня 2008 року суперечить змісту пункту 1 договору 
та вимогам закону.
Таким чином, суд правильно вважав, що відповідач односторонньо порушив свої зобов`язання за договором від 09 квітня 2008 року перед позивачем, 
а наказ від 30 жовтня 2009 року № 190/1 у частині, яка стосується 
ОСОБА_1 , порушує права останнього, а отже не може бути правомірною підставою припинення зобов`язань відповідача перед працівником. 
Ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів того, 
що з 01 листопада 2009 року по 18 травня 2015 року відповідач виконував свої зобов`язання перед позивачем за договором від 09 квітня 2008 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення 
з відповідача грошових коштів у валюті договору.
При цьому, визначаючи розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, суд апеляційної інстанції, ураховуючи вимоги пункту 3.1.1 договору 
від 09 квітня 2008 року з доповненнями від 12 вересня 2008 року, дійшов обґрунтованого висновку, що борг відповідача перед позивачем за 5 років 
6 місяців і 17 днів становить 84 350 доларів США (15 200,00 х 5,55). 
При перегляді цієї справи судом апеляційної інстанції були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 квітня 2021 року, 
як це передбачено частиною четвертою статті 263 ЦПК України.
Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 
та від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20, а також постановах Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 331/5398/18, 
від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 та від 16 листопада 
2022 року у справі № 910/6355/20, на які заявник посилався у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а висновки суду апеляційної інстанції 
не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду. 
Доводи касаційної скарги про те, що стягнення з відповідача заборгованості в іноземній валюті не відповідає правовим висновкам, викладеним 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року 
№ 373/2054/16-ц та постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року 
у справі № 909/1347/19 є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене 
у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент 
в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається 
за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня 
як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких 
є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів 
у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу 
в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження 
№ 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Аргументи заявника, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів 
у справі та незгоду із обставинами встановленими судом апеляційної інстанції, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справах «Пономарьов проти України» повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, 
а тому не підлягає задоволенню.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо зупинення виконання постанови
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2023 року було зупинено виконання постанови Кропивницького апеляційного суду 
від 30 листопада 2022 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання судового рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Приватної організації «Класичний приватний університет» залишити без задоволення.
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Кропивницького апеляційного суду 
від 30 листопада 2022 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| Є. В. Петров