ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2023 р. 	Справа № 440/159/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2023, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 10.03.23  у справі № 440/159/23
за позовом       ОСОБА_1  
до      Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду  з адміністративним позовом до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просила суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 18.09.2020 по 26.12.2022 за несвоєчасну виплату їй індексації грошового забезпечення з 21.09.2016 по 28.02.2018;
- зобов`язати Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити мені середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.09.2020 по день фактичної виплати індексації - 26.12.2022, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за два останні місяці служби перед звільненням, за несвоєчасну виплату їй індексації грошового забезпечення з 21.09.2016 по 28.02.2018.
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що при звільненні її з військової служби 18.09.2020 відповідачем не було нараховано та не виплачено їй індексацію грошового забезпечення за період з 21.09.2016 по 28.02.2018. На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 у справі №440/17581/21 відповідачем проведено її виплату лише 26.12.2022. Таким чином, відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України, вона, на її думку,  мала право на отримання середнього заробітку за весь час затримки.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невиплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 19.09.2020 по останній день затримки розрахунку при звільненні - 26.12.2022 включно, але не більш як за шість місяців.
Стягнуто з Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 49 724,38 грн. (сорок дев`ять тисяч сімсот двадцять чотири гривні тридцять вісім копійок).
Відповідач, Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2023 року по справі №440/159/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум,  належних позивачу при звільненні, останньою не оскаржувалися. Доказів звернення позивача до відповідача або до суду з позовом про нараховані/ненараховані суми під час звільнення позивачем не надано. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Також, приймаючи рішення про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за шість місяців у сумі 49 724,38 грн., суд першої інстанції не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, де зазначено, що суд за певних умов може  зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Позивач не скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України). 
На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Наказом військового комісара Гребінківського районного військового комісаріату від 18.09.2020 №79 солдата ОСОБА_1 , оператора відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Гребінківського районного військового комісаріату Полтавської області, звільнену наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 11.09.2020 №23-РС у запас за підпунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 18.09.2020 виключено зі списків ІНФОРМАЦІЯ_2 та знято з усіх видів забезпечення, вирішено вважати, що справи та посаду здала і направлено на військовий облік до Гребінківського районного військового комісаріату Полтавської області. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.12.2022 у справі №440/17581/21 позов ОСОБА_1 до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправною бездіяльність Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 21.09.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язано Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 21.09.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки  на виконання рішення суду у справі №440/17581/21 нарахував та виплатив 26.12.2022 ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період з 21.09.2016 по 28.02.2018 у розмірі                                49 724,38 грн., що підтверджується банківською випискою та платіжним дорученням від 23.12.2022 №6901.
Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 18.09.2020 по 26.12.2022 за несвоєчасну виплату їй індексації грошового забезпечення з 21.09.2016 по 28.02.2018, позивач звернулася до суду із адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям зменшення розміру відшкодування, визначити до виплати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 49 724,38 грн., що становить 100% від суми заборгованості, яка належала до виплати позивачу на час звільнення з військової служби та не була виплачена позивачу у день його звільнення зі служби. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.
Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби,              не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Колегія суддів зауважує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.
Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 року по справі №640/14764/20.
З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України (в редакції станом на час спірних правовідносин).
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні до виплати йому суми. 
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 у справі №440/17581/21 позов ОСОБА_1 до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 21.09.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. Зобов`язано Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 21.09.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
Індексацію грошового забезпечення за період з 21.09.2016 по 28.02.2018 на загальну суму 49 724,38 грн. виплачено позивачу лише 26.12.2022 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 у справі №440/17581/21 (а.с.9).
Колегія суддів зазначає, що з огляду на те, що при виплаті 26.12.2022 індексації грошового забезпечення в сумі 49 724,38 грн.  відповідач не виплатив позивачу відповідно до положень статті 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності, передбачених вказаною нормою,  правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Судом першої інстанції встановлено, що оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку зі звільненням проведено виплатою на виконання рішення суду 26.12.2022, то із відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців відповідно до вимог статті 117 КЗпП - 182 календарних дні.
Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100).
Абзацами першим - третім пункту 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Судом першої інстанції встановлено, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 338,68 грн. (а.с.19). Сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить  61 639,76 грн. (338,68 грн. х 182 календарних дні). 
Колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неточності або помилковості наведених вище розрахунків суду першої інстанції. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні                                         не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п.71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду), які стосуються критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України.
Колегія суддів вважає, що врахуванню у даній справі підлягає розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати позивачу при звільненні належних сум; період затримки виплати заборгованості; частка суми заборгованості при звільненні із загальної суми належних позивачу при звільненні виплат; а також те, що сума середнього заробітку повинна бути співрозмірною відносно суми невиплаченого грошового забезпечення, яка складає 49 724, 38 грн. 
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи та наведеним вище критеріям зменшення розміру відшкодування, буде належний до виплати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 49 724,38 грн., що становить 100% від суми заборгованості, яка належала до виплати позивачу на час звільнення з військової служби та не була виплачена позивачу у день його звільнення зі служби.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачці при звільненні, останньою не оскаржувалися, доказів звернення позивачки до відповідача  або до суду з позовом про нараховані/ненараховані суми під час звільнення позивачкою не надано, а тому оскільки при нарахуванні і виплаті позивачці сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні, то колегія суддів відхиляє такі доводи, як не обґрунтовані, оскільки судовим рішенням (рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.12.2022 у справі №440/17581/21) встановлено факт протиправної бездіяльності Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 21.09.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, а відтак разом зі сплатою сум індексації, на виконання рішення суду, відповідач мав також виплатити суми середнього заробітку, чого не було зроблено останнім, тим самим допустивши протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. 
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що приймаючи рішення про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за шість місяців у сумі 49 724,38 грн. суд першої інстанції не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, де зазначено, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, то колегія суддів відхиляє наведені доводи, оскільки при прийнятті рішення по суті судом першої інстанції було враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній постанові та правильно визначено, що стягненню з Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі  49 724,38 грн. 
Таким чином, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідачем у справі, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено правомірність його бездіяльності, яка є предметом оскарження у даній справі.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.      
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки  - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2023 у справі                         №440/159/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський