ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року 
м. Київ
справа №240/44051/21
адміністративне провадження № К/990/16925/23, № К/9901/17866/23  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді: Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Мельник-Томенко Ж.М.,  

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 240/44051/21
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Офіс Генерального прокурора про визнання дій протиправними, провадження у якій відкрито
за касаційними скаргами Офісу Генерального прокурора та Житомирської обласної прокуратури на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року (головуючий суддя Шимонович Р.М.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року (головуючий суддя Драчук Т. О., судді Полотнянко Ю.П. Смілянець Е.С.) 

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.          Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив: 
1.1.          визнати протиправними дії відповідача щодо проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_1 та оформлення результатів цього службового розслідування у виді затвердження 22 листопада 2021 року в резолютивній частині пунктів 2 і 3 «Висновку про результати службового розслідування щодо можливого використання колишнім Житомирським міжрайонним природоохоронним прокурором Житомирської області ОСОБА_1 , своїх службових повноважень та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб, вчинення прокурором інших дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури». 
1.2.          скасувати пункти 2-3 резолютивної частини висновку цього службового розслідування.
1.3.          Позов обґрунтований тим, що, на думку позивача, дії відповідача щодо оформлення результатів службового розслідування у вигляді висновку та його затвердження 22.11.2021 в частині пунктів 2-3 резолютивної частини є протиправними, оскільки службове розслідування проведене всупереч закону, що суттєво вплинуло на його результати, такі висновки не відповідають фактичним обставинам, встановленим під час службового розслідування. Указані дії порушують незалежність прокурора, що гарантована Законом, дискредитують його як працівника та посадову особу, безпосередньо порушують його права та інтереси. 
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
2.1.          Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року,   адміністративний позов задоволено.
2.2.          Визнано протиправними дії Житомирської обласної прокуратури щодо проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_1 та оформлення результатів цього службового розслідування у вигляді висновку від 22.11.2021 року (пункти 2 і 3 резолютивної частини висновку).
2.3.          Скасовано пункти 2 і 3 резолютивної частини висновку від 22.11.2021 року про результати службового розслідування щодо можливого використання колишнім Житомирським міжрайонним природоохоронним прокурором Житомирської області ОСОБА_1 своїх службових повноважень та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб, вчинення прокурором інших дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.
2.4.          Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що як зазначено в наказі №403-к від 05.08.2021 приводом для службового розслідування став рапорт прокурора відділу Житомирської ОП, у якому останній зазначив про:
1) можливе використання прокурором своїх службових повноважень та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб;
2) вчинення прокурором інших дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, що визначені як підстави для проведення службового розслідування.
2.5.          Суд зазначив, що аналіз рапорту прокурора відділу Житомирської ОП від 30.07.2021 засвідчує, що у ньому не зазначена жодна із дій, що порочать звання прокурора та можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури. Зміст рапорту засвідчує, що прокурор лише припускає про можливу втрату слідчим Житомирської міжрайонної природоохоронної прокуратури при розслідуванні кримінальної справи документів.
2.6.          При цьому, можлива втрата документів не підпадає під жодне визначення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.
2.7.          За цих обставин суд констатував, що рапорт прокурора без зазначення відповідних підстав не міг бути приводом для службового розслідування, в якому відсутні саме ці підстави для проведення указаного розслідування.
2.8.          Також суд вказав, що посилання в наказі №403-к на рапорт прокурора від 30.08.2021, як на привід, а також на ніби-то зазначення у ньому підстави для проведення службового розслідування є необґрунтованим, оскільки: рапорт прокурора датований 30.07.2021, а не 30.08.2021, як указано в наказі; рапорт прокурора від 30.07.2021 не містив жодних фактичних даних, що указували б на визначені Інструкцією підстави для проведення службового розслідування.
2.9.          Відповідно, не відповідає дійсності посилання у наказі на те, що прокурор у рапорті зазначає про дії Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.
2.10.          З огляду на викладене, суди дійшли висновку, що службове розслідування розпочато не на підставі та у не спосіб, що визначений законом, необґрунтовано, без дотримання принципу рівності перед законом, є дискримінуючим, не пропорційним, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямований оспорюване рішення. Як наслідок, службове розслідування проведене упереджено, неповно, висновки не відповідають фактичним обставинам, встановленим під час службового розслідування.
ІІІ. Касаційне оскарження
3.          Не погоджуючись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач та третя особа звернулися із касаційними скаргами, у яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права, просять скасувати ці судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю. 
4.          На обґрунтування підстави оскарження заявники зазначили пункт  1 частини 4 статті 328 КАС України вказуючи, що судами застосовано положення статті пункту 6 розділу V та пункту 2 розділу VIІІ Інструкції «Про порядок проведення службових розслідувань стосовно прокурорів» №202, без урахування висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №640/19574/18.
IV. Установлені судами фактичні обставини справи
5.          Позивач працював в органах Житомирської обласної прокуратури з травня 1999 року по грудень 2021 року.
6.          За час роботи перебував на посадах помічника прокурора Попільнянського району Житомирської області (05.1999-12.1999), помічника прокурора Ружинського району Житомирської області (12.1999-01.2003), прокурора відділу по підтриманню державного обвинувачення в судах прокуратури Житомирської області (01.2003-06.2003), Житомирський міжрайонний природоохоронний прокурор (06.2003-07.2012), заступника начальника відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Житомирської області (07.2012-12.2013), начальника відділу захисту Інтересів громадян і держави при виконанні судових рішень управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Житомирської області (12.2013-07.2014), заступника прокурора м. Житомира (07.2014-12.2015), прокурора Житомирської місцевої прокуратури Житомирської області (12.2015-03.2021).
7.          З 19 березня по 15 грудня 2021 року обіймав посаду прокурора Новоград-Волинської окружної прокуратури Житомирської області, з якої звільнений в порядку переведення до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону.
8.          Відповідно до наказу керівника Житомирської обласної прокуратури від 05.08.2021 №403к, з метою з`ясування обставин, наведених у рапорті прокурора відділу обласної прокуратури Вапаева В.Р., призначено службове розслідування щодо подій, які мали місце у червні 2012 року при зайнятті ОСОБА_1 посади керівника Житомирської міжрайонної природоохоронної прокуратури.
9.          Підставами для призначення службового розслідування відповідачем визначені: можливе використання прокурором своїх службових повноважень та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб; вчинення прокурором інших дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури. Цим же наказом створено комісію у складі працівників відповідача.
10.          В результаті проведеного службового розслідування комісією складено Висновок про результати службового розслідування щодо можливого використання колишнім Житомирським міжрайонним природоохоронним прокурором Житомирської області ОСОБА_1 своїх службових повноважень та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб, вчинення прокурором інших дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.
11.          Надалі, керівником Житомирської ОП 20.09.2021 затверджено вказаний Висновок, відповідно до п.2 якого «відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування, частково знайшли своє підтвердження».
12.          На думку відповідача, проведеним ним службовим розслідуванням частково підтверджене: використання прокурором своїх службових повноважень та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб; вчинення прокурором інших дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.
13.          Відповідно до п.3 Висновку такі порушення полягають у тому, що «У ході службового розслідування встановлено порушення щодо неналежної передачі прокурором Житомирської міжрайонної природоохоронної прокуратури Житомирської області матеріалів кримінальної справи №086007/11, що залишились поза увагою Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора Коки С.Л.».
14.          Наказом виконувача обов`язків керівника Житомирської ОП від 23.10.2021 № 508-к на вимогу Офісу Генерального прокурора від 18.10.2021 указаний Висновок від 20.09.2021 скасовано з підстав його упередженості, складеного на підставі неповно та однобічно проведеного розслідування. 
15.          Також цим наказом сформовано нову комісію та призначено додаткове службове розслідування.
16.          Проведеним додатковим службовим розслідуванням встановлено інші обставини, а саме: документи прокурором не були втрачені, а передані разом із матеріалами кримінальної справи №086007/11 до Коростишівського райвідділу міліції через три місяці після переведення ОСОБА_1 в апарат прокуратури області, а саме: 06.10.2012 (аркуш 16 висновку від 22.11.21).
17.          У подальшому, комісією складено висновок, що затверджений керівником відповідача Висновок від 22.11.2021, у пунктах 2-3 якого указані ті ж самі, що й у попередньому висновку від 20.09.2021, порушення, а саме: 
пункт 2. «Відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування, частково знайшли своє підтвердження в частині неналежної передачі прокурором Житомирської міжрайонної природоохоронної прокуратури Житомирської області ОСОБА_2 матеріалів кримінальної справи №086007/11, а також відсутності обліку речових доказів у цьому кримінальному провадженні, що залишилось поза увагою Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора Коки С.Л. 
пункт З «У зв`язку із спливом строків накладення дисциплінарного стягнення, питання про притягнення колишнього Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора Житомирської області Коки С.Л, (на даний час - прокурор Новоград-Волинської окружної прокуратури) не ініціювати. Врахувати, що ОСОБА_3 в листопаді 2017 року звільнений з органів прокуратури».
18.          Вважаючи дії відповідача щодо оформлення результатів службового розслідування у вигляді висновку та його затвердження 22.11.2021 в частині пунктів 2-3 резолютивної частини протиправними та такими, що порушують незалежність прокурора, що гарантована Законом, дискредитують його як працівника та посадову особу, безпосередньо порушують його права та інтереси, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування.
19.          Відповідно до статті 3 Закону України «Про прокуратуру» діяльність прокуратури ґрунтується на засадах законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності; незалежності прокурорів, що передбачає існування гарантій від незаконного політичного, матеріального чи іншого впливу на прокурора щодо прийняття ним рішень при виконанні службових обов`язків тощо.
20.          Статтею 16 цього Закону визначено, що незалежність прокурора забезпечується, поміж іншого, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності; порядком здійснення повноважень, визначеним процесуальним та іншими законами; забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора; визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки прокурора, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту тощо.
21.          Здійснюючи функції прокуратури, прокурор є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності Конституцією та законами України.
22.          Прокурор має право звернутися з повідомленням про загрозу його незалежності до Ради прокурорів України, яка зобов`язана невідкладно перевірити і розглянути таке звернення за його участю та вжити в межах своїх повноважень, передбачених цим Законом, необхідних заходів для усунення загрози (частина 6 статті 13 Закону).
23.          Згідно зі статтею 17 Закону України «Про прокуратуру», прокурори здійснюють свої повноваження у межах, визначених законом, підпорядковуються керівникам виключно в частині виконання письмових наказів адміністративного характеру, пов`язаних з організаційними питаннями діяльності прокурорів та органів прокуратури.
24.          Адміністративне підпорядкування прокурорів не може бути підставою для обмеження або порушення незалежності прокурорів під час виконання ними своїх повноважень.
25.          Прокурори вищого рівня мають право давати вказівки прокурору нижчого рівня, погоджувати прийняття ним певних рішень та здійснювати інші дії, що безпосередньо стосуються реалізації цим прокурором функцій прокуратури, виключно в межах та порядку, визначених законом. 
26.          У статті 30 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів (далі - Кодекс) визначено, що у відносинах з підпорядкованими працівниками керівники всіх рівнів мають поєднувати принциповість та вимогливість з повагою та доброзичливістю, не допускати грубощів та приниження людської гідності.
27.          Керівники прокуратури повинні, поміж іншого, бути справедливими і об`єктивними в оцінці роботи підпорядкованих працівників; сприяти утвердженню в колективах службової дисципліни на засадах товариської взаємодопомоги, позитивного морально-психологічного клімату; сприяти додержанню працівниками вимог професійної етики тощо.
28.          Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» ліві 13- IX, що набрав законної сили 25.09.2019, повноваження членів Ради прокурорів України, призначених на посади до набрання чинності цим Законом, достроково припинені ( п.23 Прикінцеві і перехідні положення).
29.          Наказом Генерального прокурора від 16.06.2021 № 202 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань стосовно прокурорів» (далі - Інструкція), затверджено вказану Інструкцію, якою визначені підстави та порядок проведення службового розслідування стосовно прокурорів Офісу Генерального прокурора, у тому числі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також прокурорів обласних, окружних, спеціалізованих на правах обласних, окружних прокуратур (далі - прокурори), оформлення результатів та прийняття рішень, а також компетенцію структурних підрозділів, службових та посадових осіб органів прокуратури при його проведенні.
30.          У ній же визначено, що службове розслідування - комплекс заходів які здійснюються відповідно до цієї Інструкції з метою з`ясування обставин, що стали підставами для його призначення (п.3 розділу І Інструкції).
31.          Зокрема, пунктами 1 та 3 розділу II Інструкції визначений вичерпний перелік приводів та підстав для призначення службового розслідування.
32.          Так, приводами для призначення службового розслідування є: звернення (скарги, заяви) і повідомлення громадян, народних депутатів України, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від підпорядкування і форм власності, об`єднань громадян та засобів масової інформації, які містять фактичні дані, що можуть бути перевірені; доручення посадових осіб, уповноважених на призначення службових розслідувань; подання спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або припис Національного агентства з питань запобігання корупції; письмовий запит члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, яким у ході дисциплінарного провадження здійснюється перевірка за дисциплінарною скаргою (заявою), рапорт прокурора, в тому числі щодо ініціювання проведення службового розслідування для спростування безпідставних звинувачень або підозр стосовно нього; повідомлення Генеральної Інспекції Офісу Генерального прокурора.
33.          Підставами для призначення службового розслідування є наявність даних про:
- втручання чи будь-який інший вплив прокурора у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність іншого прокурора, службових, посадових осіб чи суддів;
- допущення витоку мовної та видової інформації на об`єктах інформаційної діяльності органів прокуратури, розголошення конфіденційної, службової інформації або інформації, яка містить таємницю, що охороняється законом (крім державної таємниці), втрату, пошкодження службових документів і матеріалів, печаток, штампів, іншого майна прокуратури, порушення пропускного режиму до службових приміщень прокуратури;
- втрату або викрадення службового посвідчення прокурора, електронного ключа доступу до Єдиного реєстру досудових розслідувань;
- порушення, допущене посадовими особами органів прокуратури, що призвело чи могло призвести до нецільового використання бюджетних коштів та втрат;
- загибель чи травмування прокурора під час виконання службових обов`язків, посягання на життя, здоров`я, житло та майно прокурора чи близьких родичів, пов`язані зі службовою діяльністю прокурора;
- неправомірне втручання в діяльність прокурора;
- подію, яка сталася за участі прокурора та викликала негативний суспільний резонанс;
- використання прокурором своїх службових повноважень службового статусу та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб;
- вчинення прокурором дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень, у тому числі корупційних, або правопорушень, пов`язаних з корупцією;
- керування прокурором транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння або відмову від проходження огляду з метою виявлення стану сп`яніння;
- подання в анкеті доброчесності прокурора недостовірних (у тому числі неповних) тверджень;
- порушення прокурором вимог, заборон або обмежень, встановлених Законами України "Про запобігання корупції", "Про прокуратуру'";
- вчинення прокурором інших дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності у чесності та непідкупності органів прокуратури.
34.          Пунктами 1-3 розділу ІІІ Інструкції встановлено, що посадовими особами органів прокуратури, уповноваженими призначати службове розслідування, є Генеральний прокурор, керівники обласних, спеціалізованих на правах обласних прокуратур або особи, які виконують їх обов`язки, заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Генеральним прокурором (особою, яка виконує його обов`язки) службове розслідування може призначатися стосовно всіх категорій прокурорів з урахуванням особливостей, передбачених пунктом 4 цього розділу.
Інші вказані в пункті 1 цього розділу посадові особи мають право призначати службові розслідування лише стосовно підпорядкованих прокурорів.
35.          Також, у п.5 розділу III Інструкції визначені вимоги до наказу уповноваженої особи, яка призначає службове розслідування, а саме: рішення про призначення службового розслідування оформлюється наказом, яким утворюється комісія з проведення службового розслідування (далі - комісія), визначаються голова та члени комісії. 
36.          У наказі зазначаються приводи і підстави для призначення службового розслідування, мета і строки його проведення, прізвище, ім`я, по батькові, посада прокурора, стосовно якого проводиться розслідування, факт, за яким воно проводиться.
37.          Оформлення результатів службового розслідування регламентовано пунктами 1-4 розділу VІІ Інструкції, відповідно до яких результати службового розслідування оформлюються висновком, який складається із вступної, описової та резолютивної частин. У вступній частині висновку зазначаються посада, прізвище, ініціали голови та членів комісії, приводи та підстави для проведення службового розслідування посада, прізвище, ініціали прокурорів, стосовно яких проведено службове розслідування. В описовій частині висновку викладаються фактичні обставини, встановлені за результатами проведення службового розслідування, з посиланням на матеріали, якими вони підтверджуються. У резолютивній частині висновку службового розслідування зазначаються:
дані щодо підтвердження (спростування) відомостей, які стали підставою для призначення службового розслідування;
пропозиції щодо ініціювання відкриття стосовно прокурора дисциплінарного провадження або причини неможливості його ініціювання, якщо за результатами службового розслідування встановлено ознаки дисциплінарного проступку;
пропозиції щодо направлення копії висновку та/або матеріалів службового розслідування до відповідних органів для прийняття рішення згідно із законодавством;
пропозиції щодо заходів, спрямованих на усунення виявлених під час службового розслідування порушень і недоліків, причин та умов виникнення обставин, які стали підставою для його призначення;
дані про виявлені під час службового розслідування корупційні ризики у діяльності органів прокуратури.
38.          Відповідно до Порядку організації роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 13.04.2017 № 111, до дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури належать:
- вчинення дій, що містять ознаки корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших кримінальних правопорушень;
- керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння або відмова від проходження огляду з метою виявлення стану сп`яніння та ненадання документів, які підтверджують, що прокурор не перебував у такому стані;
- неподання або несвоєчасне подання прокурором без поважних причин анкети доброчесності прокурора;
- подання в анкеті доброчесності прокурора недостовірних (у тому числі неповних) тверджень;
- умисне приховування достовірної інформації про вчинення іншим прокурором дій, що порушують Присягу прокурора чи вимоги Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів;
- протиправні позаслужбові стосунки - використання прокурором своїх службових повноважень або службового статусу та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб;
- порушення прокурором вимог, заборон та обмежень, встановлених Законами України «Про запобігання корупції», «Про прокуратуру».
VI. Позиція Верховного Суду
39.          Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та/або апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
40.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
41.          Підставою звернення з касаційною скаргою заявником зазначено пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України та вказано, що судами попередніх інстанцій застосовано положення статті пункту 6 розділу V та пункту 2 розділу VIІІ Інструкції «Про порядок проведення службових розслідувань стосовно прокурорів» №202, без урахування висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №640/19574/18.
42.          Відповідно до правового висновку, викладеного у цій справі, Верховний суд звертав увагу, що службове розслідування означає здійснення комісією комплексу заходів з метою з`ясування обставин, що стали підставами для його призначення. Вказав, що позивач мав можливість на висловлення письмових зауважень щодо об`єктивності та повноти проведення службового розслідування, а також оскарження дій голови та членів комісії. У зв`язку із цим, його доводи про те, що неознайомлення з наказом про призначення службового розслідування призвело до неможливості реалізації його права на надання пояснень та зауважень під час службового розслідування є необґрунтованими.
43.          Також зазначив, що пунктом 6 розділу V Інструкції № 343 закріплено право особи, стосовно якої проводиться службове розслідування, оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, визначені законодавством. Такими рішеннями у розумінні пункту 1 розділу VIII Інструкції є рішення, якими посадова особа, яка призначила службове розслідування, у встановленому Законом України "Про прокуратуру" порядку за наявності підстав вживає адміністративних та організаційних заходів, у тому числі щодо звільнення прокурора з адміністративної посади, чи ініціює питання про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності. Тобто, оскарженню підлягають саме ті рішення, які створюють для особи правові наслідки.
44.          Предметом оскарження у цій справі є дії відповідача щодо проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_1 та оформлення результатів цього службового розслідування у виді затвердження 22 листопада 2021 року в резолютивній частині пунктів 2 і 3 «Висновку про результати службового розслідування щодо можливого використання колишнім Житомирським міжрайонним природоохоронним прокурором Житомирської області ОСОБА_1 , своїх службових повноважень та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб, вчинення прокурором інших дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури».
45.          Ці дії оскаржуються позивачем, оскільки, на його думку, є такими, що вчинені всупереч закону, що суттєво вплинуло на результати розслідування, такий висновок не відповідає фактичним обставинам, встановленим під час службового розслідування.
46.          Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання щодо правильності застосування цими судами норм чинного законодавства, Верховний Суд виходить з такого. 
47.          Предметом судового контролю в цій справі є дії відповідача щодо затвердження висновку про результати службового розслідування та пункти 2, 3 цього висновку, які належить оцінити на предмет їх відповідності вимогам частини другої статті 2 КАС України, а саме: чи вчинені, прийняті вони 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
48.          Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
49.          Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
50.          «На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
51.          «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
52.          «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
53.          Верховний Суд зазначає про невідповідність висновків судів попередніх інстанцій у цій справі висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 640/19574/18 та звертає увагу на таке.
54.          Суди попередніх інстанцій встановили, що це дисциплінарне провадження розпочате на підставі наказу керівника Житомирської обласної прокуратури №403к від 05.08.2021, у якому зазначено, що в рапорті прокурора Вапаєва В.Р. містяться обставини, що свідчать про можливе використання колишнім Житомирським міжрайонним природоохоронним прокурором ОСОБА_1 своїх службових повноважень та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб, а також вчинення інших дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів в об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури. У подальшому наказом виконувача обов`язків керівника Житомирської ОП від 23.10.2021 № 508-к на вимогу Офісу Генерального прокурора від 18.10.2021 скасовано Висновок службового розслідування від 20.09.2021 з підстав його упередженості, складеного на підставі неповно та однобічно проведеного розслідування.  Також цим наказом сформовано нову комісію та призначено додаткове службове розслідування.
55.          Надаючи відповідь на питання щодо правомірності здійснення дисциплінарного провадження стосовно позивача та затвердження за його результатами висновку з урахуванням правил норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, Верховний Суд звертає увагу на таке.
56.          Пунктами 1 та 3 розділу II Інструкції №202 визначений вичерпний перелік приводів та підстав для призначення службового розслідування.
57.          Відповідно до вказаних приписів приводами для призначення службового розслідування, зокрема, є доручення посадових осіб, уповноважених на призначення службових розслідувань.
58.          Підставами для призначення службового розслідування є наявність даних, зокрема, про використання прокурором своїх службових повноважень службового статусу та пов`язаних із цим можливостей на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб; вчинення прокурором інших дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності у чесності та непідкупності органів прокуратури.
59.          Відповідно до пунктів 1-3 розділу ІІІ Інструкції посадовими особами органів прокуратури, уповноваженими призначати службове розслідування, є Генеральний прокурор, керівники обласних, спеціалізованих на правах обласних прокуратур або особи, які виконують їх обов`язки, заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Генеральним прокурором (особою, яка виконує його обов`язки) службове розслідування може призначатися стосовно всіх категорій прокурорів з урахуванням особливостей, передбачених пунктом 4 цього розділу. Інші вказані в пункті 1 цього розділу посадові особи мають право призначати службові розслідування лише стосовно підпорядкованих прокурорів. Також, у п.5 розділу III Інструкції визначені вимоги до наказу уповноваженої особи, яка призначає службове розслідування, а саме: рішення про призначення службового розслідування оформлюється наказом, яким утворюється комісія з проведення службового розслідування (далі - комісія), визначаються голова та члени комісії. 
60.          У наказі зазначаються приводи і підстави для призначення службового розслідування, мета і строки його проведення, прізвище, ім`я, по батькові, посада прокурора, стосовно якого проводиться розслідування, факт, за яким воно проводиться.
61.          Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо того, що службове розслідування стосовно позивача розпочате на підставі відповідного наказу повноважного суб`єкта владних повноважень з огляду на наявну в рапорті прокурора Вапаєва В.Р. інформацію, тому в контексті вказаних правових норм Верховний Суд вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про протиправність дій відповідача щодо проведення службового розслідування стосовно позивача.
62.          Водночас, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій необгрунтовано визнали рапорт прокурора Вапаєва В.Р. приводом для цього службового розслідування, оскільки відповідно до правил вказаного законодавства та відповідно до встановлених судами обставин справи таким приводом слугував саме наказ №403-к від 05.08.2021 керівника Житомирської обласної прокуратури, який прийнято з метою з`ясування обставин, викладених у рапорті прокурора Вапаєва В.Р., і ці обставини підпадають під визначення пункту 3 розділу II Інструкції, яким визначений вичерпний перелік підстав для призначення службового розслідування.
63.          Таким чином Верховний Суд зазначає про підміну понять та визначень судами попередніх інстанцій, що призвело до необгрунтованого висновку про те, що службове розслідування розпочато не на підставі та у не спосіб, що визначений законом, необґрунтовано, без дотримання принципу рівності перед законом, є дискримінуючим, непропорційним, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямований оспорюване рішення.
64.          Отже, Верховний Суд констатує наявність правових підстав у спірних правовідносинах для проведення оспорюваного позивачем службового розслідування і протилежний висновок судів попередніх інстанцій є помилковим та не грунтується на приписах закону.
65.          Оформлення результатів службового розслідування регламентовано пунктами 1-4 розділу VІІ Інструкції, відповідно до яких результати службового розслідування оформлюються висновком, який складається із вступної, описової та резолютивної частин. У вступній частині висновку зазначаються посада, прізвище, ініціали голови та членів комісії, приводи та підстави для проведення службового розслідування посада, прізвище, ініціали прокурорів, стосовно яких проведено службове розслідування. В описовій частині висновку викладаються фактичні обставини, встановлені за результатами проведення службового розслідування, з посиланням на матеріали, якими вони підтверджуються. У резолютивній частині висновку службового розслідування зазначаються: дані щодо підтвердження (спростування) відомостей, які стали підставою для призначення службового розслідування; пропозиції щодо ініціювання відкриття стосовно прокурора дисциплінарного провадження або причини неможливості його ініціювання, якщо за результатами службового розслідування встановлено ознаки дисциплінарного проступку; пропозиції щодо направлення копії висновку та/або матеріалів службового розслідування до відповідних органів для прийняття рішення згідно із законодавством; пропозиції щодо заходів, спрямованих на усунення виявлених під час службового розслідування порушень і недоліків, причин та умов виникнення обставин, які стали підставою для його призначення; дані про виявлені під час службового розслідування корупційні ризики у діяльності органів прокуратури.
66.          Суди попередніх інстанцій встановили, що за результатами службового розслідування стосовно позивача складено висновок, що затверджений керівником відповідача від 22.11.2021, пункти 2-3 якого містять інформацію про те, що відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування, частково знайшли своє підтвердження в частині неналежної передачі прокурором Житомирської міжрайонної природоохоронної прокуратури Житомирської області ОСОБА_2 матеріалів кримінальної справи №086007/11, а також відсутності обліку речових доказів у цьому кримінальному провадженні, що залишилось поза увагою Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора Коки С. Л. У зв`язку із спливом строків накладення дисциплінарного стягнення, питання про притягнення колишнього Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора Житомирської області Коки С.Л. (на цей час прокурор Новоград-Волинської окружної прокуратури) не ініціювати. Врахувати, що ОСОБА_2 в листопаді 2017 року звільнений з органів прокуратури. 
67.          Надаючи оцінку правомірності проведення службового розслідування та оформлення його результатів у частині пунктів 2, 3 висновку Верховний Суд зазначає про таке.
68.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставами заявленого позивачем позову він вказав те, що, на його думку, службове розслідування стосовно нього проведене всупереч закону, що суттєво вплинуло на його результати, висновки розслідування не відповідають фактичним обставинам, встановленим під час службового розслідування.
69.          Водночас суди встановили, що позивач не оскаржував процедуру здійснення цього службового розслідування, загалом зазначав про порушення відповідачем вимоги про вчасне його повідомлення про початок службового розслідування протягом 3 робочих днів та не повідомлення його про .
70.          З огляду на вказане Верховний Суд звертає увагу на таке.
71.          Так, відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №202 голова комісії протягом трьох робочих днів з дня призначення службового розслідування повідомляє прокурора про призначення стосовно нього службового розслідування та роз`яснює його права. 
72.          Суди попередніх інстанцій встановили, що на порушення означеної правової норми позивача повідомлено не протягом трьох робочих днів з дня призначення службового розслідування, а через 15 днів (18.08.2021), чим обмежено позивача в часі для надання пояснень, доказів щодо звинувачень, зазначених у наказі.
73.          Втім, Верховний Суд зауважує, що відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №202 вказаний період підлягає обрахунку в робочих днях, а не календарних, у зв`язку з чим позивач фактично отримав таке повідомлення не через 15 днів, а через 9 робочих днів.
74.          Крім цього, суди встановили, що 29.08.2021 позивачем подано пояснення, клопотання про витребування додаткових документів, одержання пояснень, а також зауваження щодо об`єктивності та повноти проведення службового розслідування. Вказані пояснення прийняті відповідачем до уваги в межах процедури службового розслідування та враховані під час затвердження оспорюваного висновку.
75.          Відповідно до п. 6 розділу VII Інструкції №202 прокурор, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: ознайомлюватися з наказом про призначення службового розслідування; отримувати інформацію про підстави проведення службового розслідування, склад відповідної комісії; під час проведення службового розслідування заявляти обґрунтовані клопотання про відвід голови або членів комісії; давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, у встановленому порядку подавати документи, які мають значення для його проведення; висловлювати письмові зауваження щодо об`єктивності та повноти проведення службового розслідування, оскаржувати дії або бездіяльність голови чи членів комісії; відмовлятися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначено законодавством України; порушувати питання про витребування додаткових документів, одержання додаткових пояснень осіб; отримувати повідомлення про завершення службового розслідування; у семиденний строк з дня одержання повідомлення про завершення службового розслідування ознайомлюватися із затвердженим висновком та матеріалами службового розслідування, у тому числі з використанням власних технічних засобів отримувати копії окремих документів. Матеріали службового розслідування для ознайомлення та копіювання надаються прокурору, стосовно якого воно проводилося, із вжиттям заходів щодо недопущення витоку інформації з обмеженим доступом; оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, визначені законодавством.
76.          З урахуванням цього, Верховний Суд бере до уваги, що звертаючись до суду з цим позовом позивач не обгрунтовував свої вимоги недотриманням чи порушенням відповідачем його прав, встановлених п. 6 розділу VII Інструкції №202, навпаки зазначені ним та встановлені судами попередніх інстанцій обставини засвідчують протилежне.
77.          Водночас Верховний Суд враховує, що вимоги скарги позивача та мотивування рішень судів попередніх інстанцій необгрунтовано зводяться виключно до висновків про те, що службове розслідування проведено з повним ігноруванням прав особи, стосовно якої проводилось таке розслідування та всупереч встановленим Інструкцією процесуальним порядком його проведення. При цьому на обгрунтування вказаних тверджень не наведено належних та допустимих доказів цього, а лише  констатовано недотримання відповідачем строків повідомлення позивача про процедуру розслідування та вказано про незгоду з наданою відповідачем оцінкою виявлених під час розслідування обставин.
78.          З огляду на це Верховний Суд зазначає, що оскільки суди встановили, що оспорюване службове розслідування здійснене в цілому з дотриманням встановленої законом процедури, тому зазначені позивачем та встановлені судами попередніх інстанцій формальні порушення, які не призвели до порушення прав позивача та не вплинули на законність та повноту процедури, не можуть бути підставою для визнання цього розслідування та його висновку протиправними.   
79.          При цьому Верховний Суд враховує, що суди попередніх інстанцій під час розгляду справи встановили, що до затвердженого розподілу обов`язків позивача було віднесено керівництво та контроль за напрямками діяльності органу, за якими і було виявлено недоліки за наслідками здійсненого у спірних правовідносинах службового розслідування.  
80.          За цих обставин Верховний Суд резюмує наявність правових підстав для висновків, викладених у оспорюваних пунктах 2, 3 Висновку, а тому підстави для їх скасування відсутні.
81.          Отже, Верховний Суд вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що дії відповідача щодо проведення службового розслідування стосовно позивача та затвердження 22 листопада 2021 року в резолютивній частині пунктів 2 і 3 Висновку є протиправними. 
82.          За таких обставин і правового регулювання Верховний Суд доходить висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм чинного законодавства і помилковість висновку судів за результатами розгляду цієї справи.
83.          Водночас Верховний Суд наголошує, що правова оцінка рішенню суб`єкта владних повноважень має надаватись виключно у контексті дотримання відповідної процедури, не втручаючись у надану юридичну оцінку доказам, зібраним у ході процедури проведення перевірки відомостей за наслідками службового розслідування на предмет їхньої достатності/недостатності. 
84.          Повноваження стосовно оцінки обставин, встановлених службовим розслідуванням, надання оцінки критеріям, які враховуються при обранні виду стягнення, тяжкості проступку та заподіяній шкоді, ставленню порушника до службових обов`язків, визнанню особою своєї вини в ході службового розслідування, рівень її кваліфікації тощо, є виключними дискреційними повноваженнями відповідної посадової особи, оскільки результатом реалізації таких повноважень є обрання одного з можливих видів дисциплінарних стягнень. 
85.          Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленими частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (діючого на момент ухвалення рішення судами попередніх інстанцій)  критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
86.          Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
87.          Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 25 червня 2018 року у справі №810/1972/17. 
88.          Верховний Суд також наголошує, що дискреція це не є обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.
89.          Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України». 
90.          Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.
91.          У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» №  30985/96).
92.          Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
93.          Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. 
94.          У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
95.          Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
96.          Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
97.          Разом з тим, беручи до уваги, що у спірних правовідносинах до позивача не було застосовано дисциплінарне стягнення у зв`язку зі сплином строків притягнення до відповідальності, Верховний Суд зазначає, що дисциплінарним проступком визнається протиправне (умисне чи необережне) діяння (дія чи бездіяльність), тобто невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків при здійсненні повноважень, передбачених Конституцією України та Законами України, статутом, наказами керівника (установи) та іншими організаційно-розпорядчими документами, а також вчинок, що суперечить вимогам Правил етичної поведінки поліцейських.
98.          Особливе значення при визначенні діяння працівника як дисциплінарного проступку має наявність у вчиненні цього діяння вини працівника, під якою розуміється певне психічне ставлення особи до своїх протиправних дій і їх шкідливих наслідків. 
99.          Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 160/9275/18.
100.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач не заперечує наявних у діяльності очолюваного ним органу прокуратури фактів та подій, що були встановлені під час службового розслідування, водночас не вважає такі факти/події порушенням норм чинного законодавства та вказує про відсутність зі свого боку вини у їх настанні чи існуванні.
101.          Ці обставини в контексті приписів законодавства, що регулює спірні правовідносини, Верховний Суд вважає свідченням неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, що призвело до помилкових висновків під час вирішення справи.
102.          Також Верховний Суд зазначає про те, що відповідач правильно кваліфікував дії позивача відповідно до норм чинного законодавства.
103.          Отже, Верховний Суд уважає, що оспорювані позивачем дії відповідача та пункти 2, 3 висновку є такими, що відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки прийнятий з дотриманням приписів законодавства, що регулює спірні правовідносини, а тому не підлягають скасуванню судом. 
104.          Враховуючи це Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цілому.
105.          За вказаних обставин Верховний Суд вважає помилковими протилежні висновки судів попередніх інстанцій та зазначає про їх невідповідність висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 640/19574/18.
106.          Підсумовуючи наведене, Верховний Суд резюмує, що суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення, повно встановили обставини справи, але допустили неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних рішень.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги.
107.          Отже, доводи касаційних скарг, які були підставою відкриття касаційного провадження, знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду та спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій по суті справи, а тому приймаються Судом як належні.
108.          Крім цього, у контексті оцінки решти доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
109.          Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, оскільки за правилами Кодексу адміністративного судочинства України об?єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
110.          Статтею 351 Кодексу адміністративного судочинства України визначає підстави для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
111.          Відповідно до частини першої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
112.          Таким чином, відповідно до повноважень, наданих статтею 349 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд вважає необхідним скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.
Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Житомирської обласної прокуратури на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року задовольнити.
2.          Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.
3.          У задоволенні позову ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Офіс Генерального прокурора про визнання дій протиправними відмовити повністю. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   О. А. Губська

Судді                                                                                                М.В. Білак

                                                                                  Ж.М. Мельник-Томенко