ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" вересня 2023 р.           Справа№ 927/22/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ткаченка Б.О.
суддів:            Суліма  В.В. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
за участю секретаря судового засідання Мовчан А.Г.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 07.09.2023:
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" 
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2023
у справі № 927/22/23 (суддя - Шморгун В.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ"
про стягнення 513 159,79 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (далі - позивач, ТОВ "Тайтен Машинері Україна") звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" (далі - відповідач, ТОВ "Агрофірма "Іванівка АГ", скаржник), у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 513 159,79 грн. заборгованості, з яких 235 457,43 грн. суми основного боргу, 154 182,13 грн. пені, 22 065,33 грн. - 3 % річних та 101 454,90 грн. інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №  16610-ЗЧ поставки запасних частин від 18.10.2019 у частині своєчасної та повної оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 235 457,43 грн., на яку позивачем нараховано 154 182,13 грн. пені, 22 065,33 грн. 3 % річних та 101 454,90 втрат від інфляції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2023 у справі №  927/22/23 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" заборгованість у сумі 235 457,43 грн., пеню в сумі 46 252,11 грн., інфляційні втрати в сумі 101 454,90 грн., 3 % річних у сумі 22 063,64 грн. та 7 697,25 грн. судового збору. У решті позову відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач у порушення ст.  525,  526,  527,  530 Цивільного кодексу України,  ст. 193 Господарського кодексу України  взятих на себе зобов`язань не виконав та не сплатив кошти за поставлений товар у встановлений у Договорі строк, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 235 457,43 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Водночас суд першої інстанції вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, зменшити розмір пені із розрахунку 30 % від правомірно нарахованого розміру штрафних санкцій, стягнувши з відповідача на користь позивача 46 252,11 грн. пені.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2022 року по справі № 927/22/23, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" 11 546 грн 11 коп. судового збору.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- заперечує проти зарахування позивачем грошових коштів у рахунок черговості розподілу погашення заборгованості, які позивач здійснив самостійно без погодження з відповідачем, посилаючись на п. 5.6 договору;
- зазначає, що позивач пропустив встановлений законодавством строк позовної давності для стягнення неустойки;
- скаржник заперечує щодо підписання видаткових накладних належними представниками відповідача та зазначає, що наявний підпис іншої особи, а не виконавчого органу товариства (Адміністративного директора);
- посилається на введення воєнного стану в країні з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації та настання пов`язаних з цим форс-мажорних обставин, які засвідчені Торгово-промисловою палатою України, внаслідок чого нарахування штрафних санкцій не можуть застосовуватися до договірних умов між сторонами;
- зазначає про пошкодження майна товариства внаслідок збройної агресії російської федерації;
- вказує на штучне завищення позивачем розміру суми боргу та просить суд зменшити розмір штрафних санкцій, оскільки порушення зобов`язань зі сторони відповідача не потягнуло за собою завдання збитків позивачу.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
29.08.2023 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а саме рішення залишити без змін.
Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що домисли скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі є безпідставними та помилковими, і в жодній частині не спростовують висновків Господарського суду Чернігівської області, наведених у оскаржуваному рішенні. Апеляційна скарга не містить нових доказів чи обставин, які би свідчили про порушення чи неправильне застосування судом першої інстанції норма матеріального чи процесуального права.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та клопотання учасників апеляційного провадження
Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2023 справу № 927/22/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів - Гаврилюка О.М., Суліма В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2023 витребувано справу № 927/22/23 у Господарського суду Чернігівської області.
27.03.2023 справа № 927/22/23 надійшла на адресу Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2023 у справі № 927/22/23 - залишено без руху, роз`яснено право на усунення недоліків апеляційної скарги. 
30.06.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" надійшла заява про усунення недоліків із доказами сплати судового збору, до якої долучено платіжну інструкцію №  7440869533 від 26.06.2023 про сплату судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2023 у справі № 927/22/23. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2023 у справі № 927/22/23. Повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга розглядатиметься у судовому засіданні 07.09.2023.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
У судове засідання 07.09.2023 з`явився представник позивача, який просив залишити без  задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Відповідач у судове засідання 07.09.2023 представників не направив, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги та справи повідомлявся належним чином.
Ч.12   ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників обов`язковою не визнавалась, у зв`язку з чим неявка представників відповідача не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги. 
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких апеляційну скаргу не може бути вирішено в даному судовому засіданні. 
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду апеляційної скарги - відсутні.
Щодо доданих позивачем до відзиву на апеляційну скаргу копій податкових накладних, колегія суддів вказує на те, що статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок і строки подання доказів учасниками справи.
Так, згідно з ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. ч. 4 та 5 ст. 80 ГПК України).
У розумінні наведених положень докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована.
У свою чергу, ст. 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз положень ст. ст. 80 та 269 ГПК України свідчить, що докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.
Отже, така обставина як відсутність існування доказів на момент звернення до суду з відповідним позовом взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення наведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №916/3130/17).
Частиною 8 ст. 80 ГПК України також передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Водночас, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №756/1529/15-ц).
В обґрунтування неможливості подання витребуваних доказів позивач зазначає, що під час розгляду спору у суді першої інстанції не стояло питання щодо підтвердження дійсності господарських операцій між сторонами. Натомість, наведені вище докази прямо стосуються цієї справи, оскільки підтверджують факт здійснення господарських операцій між позивачем та відповідачем.
На переконання колегії суддів, така обставина, як необхідність подання нових доказів у суді апеляційної інстанції на спростування позиції іншої сторони, викладеної в апеляційній скарзі чи відзиві, не може бути визнана поважною причиною неподання доказів у встановлений процесуальний строк. Надані докази існували станом на день подання позову та могли бути отримані учасниками справи, однак не подавалися останніми до суду першої інстанції разом з заявами по суті справи, а тому вказане виключає можливість їх прийняття судом апеляційної інстанції у порядку ст. 269 ГПК України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 18.10.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка" (далі - Покупець) укладено договір поставки № 16610-ЗЧ поставки запасних частин (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується поставити запасні частини, мастильні матеріали та супутні товари до сільськогосподарської техніки (далі - товар), покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар на умовах цього договору.
Договір вступає в дію з моменту його підписання повноважними особами обох сторін та діє до 31.12.2019. Якщо за десять днів до закінчення строку дії даного договору жодні зі сторін не повідомить іншу сторону рекомендованим листом про розірвання договору, строк дії даного договору вважається кожного разу автоматично продовженим до 31 грудня наступного календарного року включно (п. 2.1, 2.2 Договору).
Згідно п. 3.1 Договору товар надається покупцю на складі постачальника протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати зарахування на поточний рахунок постачальника 100 % загальної вартості товару, якщо інше не передбачено специфікацією до цього договору.
Факт поставки товару засвідчується видатковою накладною, яка підписана повноважними представниками та скріплена печатками сторін. При підписанні видаткової накладної та отриманні поставленого товару, уповноважений представник покупця повинен передати уповноваженому представнику постачальника відповідну довіреність на одержання цінностей. Така довіреність повинна містити, окрім іншого, найменування сторін, застереження про право на одержання цінностей за цим договором, печать та підпис керівника покупця (п. 3.6 Договору).
Відповідно до п. 4.1 Договору загальна сума цього договору складається з сумарної вартості всіх поставок, що здійснюються в рамках даного договору і включає ПДВ.
Згідно п. 5.4 Договору якщо товар поставлено без попередньої оплати, а специфікацію про відстрочення оплати укладено не було, покупець зобов`язаний оплатити вартість такого товару протягом трьох банківських днів з дати поставки товару, вказаної в видатковій накладній.
Розрахунок проводиться шляхом перерахування суми вартості товару в безготівковому порядку в гривнях на поточний рахунок постачальника, вказаний в розділі 11 цього договору (п. 5.5 Договору).    
Пунктом 5.6 Договору сторони визначили, що в разі наявності заборгованості у покупця за поставлені товари, кошти, які поступають на розрахунковий рахунок постачальника, зараховуються в рахунок погашення такої заборгованості згідно хронологічного порядку її виникнення та до повного її погашення, незалежно від призначення платежів у платіжному дорученні.
Згідно п. 5.7 Договору при оплаті товару покупець в платіжному дорученні повинен вказувати реквізити даного договору, як підставу для оплати.
За порушення терміну оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діяла в період прострочення) від простроченої суми, за кожний день прострочення. Пеня може бути нарахована за весь період прострочення оплати (п. 8.2 Договору).
Відповідно до п. 9.1 Договору сторона звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором внаслідок дії обставин непереборної сили (повінь, землетрус, військові дії, страйки, пожежа, зміни в чинному законодавстві України, а також інші обставини, які не дозволяють стороні виконати свої зобов`язання перед іншою стороною за цим договором).
Сторона, для якої неможливим виконання договірних зобов`язань, внаслідок дії обставин непереборної сили повинна оповістити іншу сторону про настання і припинення таких обставин не пізніше 10 днів з моменту виникнення (припинення) таких (п. 9.2 Договору).
Пунктом 10.7 Договору сторони домовились, що до правовідносин сторін, пов`язаних з укладанням, виконанням цього договору та/або сплатою штрафних санкцій згідно договору застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.
На виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу у період з 29.05.2020 по 11.06.2021 по видатковим накладним товар на загальну суму 1 430 472,29 грн., копії яких знаходяться в матеріалах справи.
Вказані видаткові накладні підписані та скріплені печатками позивача та відповідача.
Позивачем зазначено у позовній заяві про часткову оплату відповідачем поставленого товару на загальну суму 1 195 014,86 грн. платіжними дорученнями у період з 18.06.2020 по 20.07.2021. В якості доказів оплати позивачем надано виписку по рахунку за період з 01.10.2019 по 22.11.2022.
Відповідач в обумовлений строк не розрахувався за поставлений по Договору товар у повному обсязі.
Звертаючись до суду, позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати товару по Договору № 16610-ЗЧ в сумі 235457,43 грн., а тому позивачем нараховано та заявлено до стягнення 154 182,13 грн. пені, 22065,33 грн. 3 % річних та 101 454,90 грн. інфляційних втрат.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 
Згідно з п. 1 ч. 2  ст. 11 Цивільного кодексу України  підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1  ст. 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частиною 1  ст. 627 Цивільного кодексу України  передбачено, що відповідно до  статті 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частина 1  ст. 626 Цивільного кодексу України  встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1  ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За приписами  ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з ч. 1  ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).    
Відповідно до ч. 1  ст. 193 Господарського кодексу України  суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.    
Аналогічні положення містяться у ч. 1  ст. 526 Цивільного кодексу України.
Статтею 193 Господарського кодексу України  та  ст. 525 Цивільного кодексу України  визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.
Згідно зі  ст. 610 Цивільного кодексу України  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до  ст. 612 Цивільного кодексу України  боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Колегією суддів встановлено, що позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1  430  472,29 грн. згідно видаткових накладних, які містяться у матеріалах справи, у період з 29.05.2020 по 11.06.2021.
За умовами п. 5.4 Договору якщо товар поставлено без попередньої оплати, покупець зобов`язаний оплатити вартість такого товару протягом трьох банківських днів з дати поставки товару, вказаної у видатковій накладній.    
Тобто, з урахуванням п. 5.4 Договору та правил обчислення строків згідно ч. 5  ст. 254 Цивільного кодексу України, видаткові накладні мали бути оплачені відповідачем у строк до 03.06.2020, 17.06.2020, 22.06.2020, 23.06.2020, 24.06.2020, 30.06.2020, 02.07.2020, 03.07.2020, 15.10.2020, 20.10.2020, 21.10.2020, 27.10.2020, 28.10.2020, 29.10.2020, 04.11.2020, 12.11.2020, 13.11.2020, 16.11.2020, 17.11.2020, 18.11.2020, 19.11.2020, 20.11.2020, 25.11.2020, 27.11.2020, 02.12.2020, 07.12.2020, 09.12.2020, 10.12.2020, 15.12.2020, 21.12.2020, 22.12.2020, 29.12.2020, 04.01.2021, 12.01.21, 23.03.2021, 01.04.2021, 05.04.2021, 09.04.2021, 13.04.2021, 14.04.2021, 21.04.2021, 22.04.2021, 26.04.2021, 29.04.2021, 05.05.2021, 07.05.2021, 11.05.2021, 14.05.2021, 20.05.2021, 09.06.2021, 16.06.2021 відповідно до дат здійснених поставок товару.
Прострочення виконання відповідачем зобов`язань по оплаті отриманого товару починається з 04.06.2020, 18.06.2020, 23.06.2020, 24.06.2020, 25.06.2020, 01.07.2020, 03.07.2020, 04.07.2020, 16.10.2020, 21.10.2020, 27.10.2020, 28.10.2020, 29.10.2021, 05.11.2020, 13.11.2020, 14.11.2020, 17.11.2020, 18.11.2020, 19.11.2020, 20.11.2020, 21.11.2020, 26.11.2020, 28.11.2020, 03.12.2020, 08.12.2020, 10.12.2020, 11.12.2020, 16.12.2020, 22.12.2020, 23.12.2020, 30.12.2020, 05.01.2021, 12.01.2021, 24.03.2021, 02.04.2021, 06.04.2021, 10.04.2021, 14.04.2021, 15.04.2021, 22.04.2021, 23.04.2021, 27.04.2021, 30.04.2021, 06.05.2021, 08.05.2021, 12.05.2021, 15.05.2021, 21.05.2021, 10.06.2021, 17.06.2021.    
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач в обумовлений строк та в повному обсязі оплату за отриманий товар не здійснив.    
Водночас, колегія суддів відхиляє твердження скаржника щодо неможливості виконання зобов`язань по договору в зв`язку із настанням форс-мажорних обставин з огляду на наступне.
Згідно листа Торгово-Промислової палати України № 2024/02.0.-7.1 від 28.02.2022, в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану з 05 години 30 хвилини 24 лютого 2022 року, ТТП підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, виконання яких настало згідно з умовами договору і  виконання яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.
Відповідно до 14-1  Закону України    "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що скаржником не надано доказів неможливості виконання зобов`язання внаслідок настання форс-мажорних обставин.    
Відповідно до  ст. 607 Цивільного кодексу України  зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.
У свою чергу, судом першої інстанції доречно вказано, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження пошкодження усього майна та/або втрату всіх активів підприємства внаслідок збройної агресії російської федерації, а пошкодження частини майна не може вважатись достатньою підставою, що унеможливило виконання зобов`язання по договору, оскільки у відповідача наявне ще й інше майно (грошові кошти, земля, інша нерухомість тощо) та враховуючи припинення здійснення відповідачем платежів по спірному Договору ще задовго до початку воєнних дій.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2023 на підставі  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України у відповідача було витребувано належної якості копії акту про пожежу від 21.04.2022 та копії протоколу огляду місця події від 10.08.2022.
Відповідно до приписів ст.  13,  74 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно  ст. 14 Господарського процесуального кодексу України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього  Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4  ст. 13 Господарського кодексу України  кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином не може вважатись поважною причиною ненадання такого доказу (протоколу огляду місця події) у визначений приписами  Господарського процесуального кодексу  строк у зв`язку із зверненням відповідача до слідчого і відсутність від нього відповіді, оскільки позивач мав підготувати належним чином і подати до суду усі докази саме з позовною заявою.
Проте, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем не надано суду належної якості протоколу огляду місця події від 10.08.2022, а отже колегія суддів зазначає, що усі негативні наслідки цього повинні покладатися на нього.
Таким чином, надані відповідачем докази щодо пожежі, яка виникла 15.03.2022 та якою знищено легковий автомобіль, а також наявність статусу потерпілого щодо якогось майна (без надання належних доказів щодо таких обставин), на переконання колегії суддів, жодним чином не впливають на виконання відповідачем зобов`язань по оплаті за поставлений товар.
Посилання скаржника щодо штучного завищення позивачем розміру суми боргу колегією суддів не беруться до уваги, оскільки ним не зазначено конкретних обґрунтувань на підтвердження вказаних обставин, зокрема, матеріали справи не містять контррозрахунку суми боргу. 
Щодо зазначення скаржником про підписання видаткових накладних не належними представниками колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до  ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":
бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень;
господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства;
первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Згідно з ч. 1  ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого  наказом Міністерства фінансів від 24.05.1995 №88  (далі - Положення):
первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (абз. 1 п. 2.1 Положення);
господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів (абз. 2 п. 2.1 Положення).
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (абз. 3 п. 2.4 Положення);
документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абз.1 п.2.5 Положення);
первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (п.2.15 Положення).
Відповідно до ч. 1 ст. 58-1 Закону України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим.
Разом з тим, колегією суддів встановлено, що на видаткових накладних підписи осіб від імені ТОВ "Агрофірма "Іванівка" скріплені печаткою цього підприємства.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 18.08.2020 у справі №927/833/18, від 21.09.2021 у справі №918/1026/20, від 02.06.2022 у справі 924/362/21, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, тобто, судам під час розгляду справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару/робіт/послуг на суму вказану в оформлених та направлених відповідно до вимог закону документах (обставини здійснення самої господарської операції виходячи із встановленої правової природи договору).
Статтею 241 Цивільного кодексу України  унормовано, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
У контексті вищевикладеного колегія суддів звертає увагу, що заперечуючи підписання видаткових накладних уповноваженою особою, факт отримання відповідачем товару останнім не оспорюється, та навпаки, хоча і частково, але здійснював оплати за переданий товар по спірному Договору.
Крім того, скаржник не ставить під сумнів справжність відбитків печатки ТОВ "Агрофірма "Іванівка", нанесених на видаткових накладних, згідно яких здійснювалась поставку товару, і відтиск печатки на первинних документах є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими документами.
Наведене свідчить про фактичне схвалення таких господарських операцій уповноваженими особами відповідача.
Щодо наданих позивачем часткових доказів проведених відповідачем оплат колегія суддів зазначає наступне.
У позовній заяві позивачем зазначено про часткове виконання відповідачем зобов`язання по оплаті отриманого товару в загальній сумі 1 195 014,86 грн. з порушенням строку оплати та в якості доказів оплати надано виписку банку за період з 01.10.2019 по 22.11.2022, згідно якої відповідачем було проведено наступні оплати, які позивачем було зараховано в рахунок погашення заборгованості по спірному договору:
-18.06.2020 - 1 741,02 грн. з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно Договору № 16610-ЗЧ від 18.10.2019",
- 08.10.2020 - 36 101,46 грн. з призначенням платежу "передоплата за масло згідно рахунку на оплату № 58062 від 07.10.2020",
- 21.10.2020 - 4 136,50 грн. з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно рахунка № 61413 від 16.10.2020",
- 22.10.2020 - 310 675,71 грн. з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № 28./09./20-3 від 28.09.2020",
- 04.11.2020 - 1 450,85 грн. з призначенням платежу "оплата за сервіс згідно угоди № 28./09./20-3 від 28.09.2020",
- 04.11.2020 - 30 076,16 грн. з призначенням платежу оплата за запчастини згідно рахунка на оплату по замовленню № 65001 від 29.10.2020",
-12.11.2020 - 100 000,00 грн. з призначенням платежу "за запчастини згідно акта звірки від 11.11.2020",
- 26.11.2020 - 100 000,00 грн. з призначенням платежу "за запчастини згідно акта звірки від 25.11.2020",
- 01.12.2020 - 49 411,37 грн. з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно рахунка на оплату по замовленню № 62956 від 22.10.2020",
- 22.12.2020 - 37 098,79 грн. з призначенням платежу "оплата за масло згідно рахунка на оплату по замовленню № 73637 від 21.12.2020",
-10.03.2021 - 22 419,31 грн. з призначенням платежу "передоплата 50 % за запчастини згідно рахунка на оплату по замовленню № 7155 від 01.03.2021",
- 06.04.2021 - 79 418,00 грн. з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020", з яких в оплату по спірному договору позивачем зараховано суму 23 090,00 грн;
- 03.06.2021 - 158 836,00 грн. з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020", з яких в оплату по спірному договору позивачем зараховано суму 123 916,00 грн;
- 03.06.2021 - 275 479,69 грн. з призначенням платежу "оплата за запчастини договору № 16610-ЗЧ від 18.10.2019 та сервіс згідно договору № СО-18523 від 28.07.2020";
- 20.07.2021 - 79 418,00 з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020".
Згідно з ч. 1  статті 627 Цивільного кодексу України  відповідно до  статті 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до  ст. 629 Цивільного кодексу  України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1  ст. 526 Цивільного кодексу України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно  ст. 534 Цивільного кодексу України  у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:
1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;
2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;
3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Черговість відшкодування витрат згідно приписів  ст. 534 ЦК України  здійснюється у разі, якщо інше не встановлено договором, але оскільки сторонами пунктом 5.6 Договору передбачено, що в разі наявності заборгованості у покупця за поставлені товари, кошти, які поступають на розрахунковий рахунок постачальника, зараховуються в рахунок погашення такої заборгованості згідно хронологічного порядку її виникнення та до повного її погашення, незалежно від призначення платежів у платіжному дорученні, тому позивач правомірно здійснив зарахування коштів у рахунок погашення заборгованості по спірному Договору у хронологічному порядку.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника стосовно зарахування позивачем грошових коштів, які надійшли від відповідача у якості оплати, в рахунок погашення заборгованості без урахування призначення платежу.
Разом з тим, оскільки сторонами не обумовлено зарахування оплат з призначенням платежу по іншим правочинам та документам саме за спірними зобов`язаннями, а саме: 310 675,71 грн. від 22.10.2020 з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № 28./09./20-3 від 28.09.2020"; 1 450,85 грн. від 04.11.2020 з призначенням платежу "оплата за сервіс згідно угоди № 28./09./20-3 від 28.09.2020"; 100 000,00 грн. від 12.11.2020 з призначенням платежу "за запчастини згідно акта звірки від 11.11.2020"; 100 000,00 грн. від 26.11.2020 з призначенням платежу "за запчастини згідно акта звірки від 25.11.2020"; 23090,00 грн. від 06.04.2021 з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020"; 123 916,00 грн. від 03.06.2021 з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020"; 79 418,00 грн. від 20.07.2021 з призначенням платежу "оплата за запчастини згідно угоди № ІВ 03/03/21 та договору № СО-18523 від 28.07.2020", судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги такі докази в якості належної оплати.
За таких обставин, колегія суддів вважає надану позивачем оплату в сумі 275 479,69 грн. як належний доказ оплати заборгованості по спірному договору, оскільки оплата проведена відповідачем з призначенням платежу по двом правочинам, один з яких є спірним, і тому зарахування всієї суми в рахунок погашення заборгованості по Договору № 16610-ЗЧ від 18.10.2019 є диспозитивним правом позивача і не тягне за собою жодних негативних наслідків для відповідача у спорі за цим Договором.
Отже, враховуючи приписи  ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що заявлення позивачем до стягнення меншої суми заборгованості (на 738 550,56 грн.) ніж та, що підтверджується наданими доказами, є диспозитивним правом позивача і не тягне за собою жодних негативних наслідків для відповідача.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що відповідач у порушення ст.  525,  526,  527,  530 Цивільного кодексу України,  ст. 193 Господарського кодексу України  взятих на себе зобов`язань не виконав та не сплатив кошти за поставлений товар у встановлений у Договорі строк, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 235457,43 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи порушення відповідачем строків оплати вартості поставленого товару по Договору № 16610-ЗЧ, позивач нарахував та заявив до стягнення пеню в сумі 154 182,13 грн. за період з 04.06.2020 по 09.12.2022.
Частина 1  ст. 216 Господарського кодексу України  передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до ст.  546,  549 Цивільного кодексу України  виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі  ст. 624 Цивільного кодексу України  якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Згідно з п. 4  ст. 231 Господарського кодексу України  у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 6  ст. 231 Господарського кодексу України, статтями  1,  3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"  та ч. 6  ст. 232 Господарського кодексу України.
Право встановити в договорі розмір нарахування пені надано сторонам ч. 4, 6  ст. 231 Господарського кодексу України.
Відповідно до ч. 6  ст. 232 Господарського кодексу України  нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1  ст. 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч. 3  ст. 6 ЦК України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №916/1777/19.
Пунктом 8.2 Договору сторони передбачили, що за порушення терміну оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діяла в період прострочення) від простроченої суми, за кожний день прострочення. Пеня може бути нарахована за весь період прострочення оплати (п. 8.2 Договору).
Отже, сторони передбачили в Договорі інший строк нарахування пені за порушення терміну оплату товари, ніж обумовлено нормами ч. 6  ст. 232 Господарського кодексу України, строк.
Колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку пені, погоджується із висновком суду першої інстанції про неправомірне її нарахування, оскільки, позивачем при нарахуванні пені невірно визначено граничний строк проведення оплати згідно умов п. 5.2 Договору, а саме оплата має бути проведена протягом 3 банківських днів. Оскільки поставка продукції відбулась 28.04.2021 згідно видаткової накладної № 10707 та 01.05.2021 згідно видаткової накладної № 11153, то граничним строком для проведення оплати є наступний банківський день 05.05.2021 та 07.05.2021 відповідно, а отже судом першої інстанції обґрунтовано визначено початок періоду нарахування пені по вказаним накладним з 06.05.2021 та з 08.05.2021 відповідно.
Зважаючи на вищевикладене, розмір пені, з урахуванням визначеного судом початку періоду нарахування по вказаним вище накладним, становить 154 173,70 грн., відтак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення пені є обґрунтованими у зазначеному вище розмірі.
Відповідно до п. 9.1 Договору сторона звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором внаслідок дії обставин непереборної сили (повінь, землетрус, військові дії, страйки, пожежа, зміни в чинному законодавстві України, а також інші обставини, які не дозволяють стороні виконати свої зобов`язання перед іншою стороною за цим договором).
Частиною 2  ст. 216 Господарського кодексу України  визначено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2  ст. 217 Господарського кодексу України).
Відповідно до ч. 2  ст. 218 Господарського кодексу України  учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Відповідно до  ст. 617 Цивільного кодексу України  особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ч. 1). Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 2).
З частини 1  ст. 230 Господарського кодексу України  випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Отже, відповідач може бути звільнений від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо це порушення сталося внаслідок непереборної сили.
Як вказано колегією суддів вище, відповідач не може бути звільнений від виконання зобов`язання по оплаті за отриманий товар, оскільки прострочення цього виконання виникло ще з початку воєнних дій в країні та не вплинуло на допущення цього порушення, окрім того доказів пошкодження усього майна товариства відповідачем суду не надано, а отже відповідач не може бути звільнений від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань по Договору.
За змістом ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України  розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1  ст. 233 Господарського кодексу України  у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто в сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в  рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
Таким чином, законодавство України передбачає неустойку як засіб забезпечення виконання зобов`язань й захід майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспівмірності й подальшого порушення зобов`язань.
Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, закон допускає виплату кредитору такої компенсації його витрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.
Суд приймає до уваги введення на підставі  указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022  на території України воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 з подальшим його продовженням; ведення активних бойових дій на території Чернігівської області, що також значним чином вплинуло на ведення господарської діяльності підприємства відповідача та фінансовий стан підприємства. Разом з тим така ситуація в Україні впливає не лише на економічний стан відповідача, але й на інтереси іншої сторони, тобто позивача.
Отже, за всіх наведених обставин у їх сукупності, а також те, що доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах ним не доведено, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо зменшення розміру пені із розрахунку 30 % від правомірно нарахованого розміру штрафних санкцій, стягнувши з відповідача на користь позивача 46 252,11 грн. пені.
Щодо доводів апеляційної скарги, що позивач пропустив встановлений законодавством строк для стягнення пені колегія суддів зазначає.
Згідно зі  ст. 256 Цивільного кодексу України  позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч.  ст. 258 Цивільного кодексу України  для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Частиною 2  ст. 258 Цивільного кодексу України  визначено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Згідно з ч. 1  ст. 259 Цивільного кодексу України  позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
У п. 10.7 Договору сторони погодили, що до правовідносин, пов`язаних з укладенням, виконанням цього договору та/або сплатою штрафних санкцій згідно договору застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1  ст. 261 Цивільного кодексу України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5  ст. 261 Цивільного кодексу України).
З огляду на те, що позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом 22.12.2022, враховуючи строки початку перебігу позовної давності та обумовлений сторонами в Договорі трирічний строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що звернення до суду про захист порушеного права з вимогами про стягнення з відповідача пені за період з 04.06.2020 по 19.12.2022 відбулось в межах строку позовної давності, а відтак про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Позивач також просить стягнути з відповідача 22 065,33 грн. - 3 % річних за період з 04.06.2020 по 19.12.2022 та інфляційні втрати в сумі 101 454,90 грн. за період з червня 2020 року по листопад 2022 року.
Відповідно до  ст. 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Відповідно до  ст. 614 Цивільного кодексу України  особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відповідно до  ст. 617 Цивільного кодексу України  особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ч. 1). Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 2).
Боржник не звільняється від відповідальності  за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1  ст. 625 Цивільного кодексу України).
Неможливість включає в себе як наявність випадку або непереборної сили (форс-мажорні обставини), так і відсутність коштів тощо.
За змістом ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Враховуючи, викладене вище, відповідач не може бути звільнений від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.
Колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку 3 % річних, заявлених до стягнення позивачем, погоджується із висновком суду першої інстанції про неправильне їх нарахування з аналогічних підстав, про які колегія суддів зазначала вище щодо розрахунку пені.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції що розмір 3 % річних складає 22 063,64 грн., а відтак судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги у частині стягнення 3 % у вищевикладеному розмірі.
Водночас, колегія суддів здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат, заявлених до стягнення позивачем, погоджується із висновком суду першої інстанції про їх правомірне нарахування.
Підсумовуючи все вищевикладене у сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006  №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.  Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2023 у справі №  927/22/23, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги. 

Розподіл судових витрат
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог  статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2023 у справі №  927/22/23 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.02.2023 у справі №  927/22/23 - залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Іванівка АГ".
4. Матеріали справи №927/22/23 повернути до Господарського суду Чернігівської області.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст підписано 21.09.2023.

Головуючий суддя                                                            Б.О. Ткаченко 

Судді                                                                                В.В. Сулім

                                                                                О.М. Гаврилюк