ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року 
м. Київ

справа № 805/506/17-а
касаційне провадження № К/9901/4710/17  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Ханової  Р.Ф.,  Хохуляка В.В., 

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Маріупольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецької області на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 20.07.2017 (головуючий суддя - Василенко Л.А., судді -  Гайдар А.В., Компанієць І.Д.) у справі за позовом Маріупольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецької області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,
УСТАНОВИВ:
Маріупольська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Донецької області (далі - позивач, Інспекція, контролюючий орган) звернулась до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач, платник), в якому просила стягнути з відповідача на користь держави податкову заборгованість з орендної плати з фізичних осіб у сумі 59  413,91 грн. 
Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що станом на теперішній час у добровільному порядку сума податкового боргу по орендній платі з фізичних осіб у розмірі 59413,91 грн не сплачена відповідачем, що є підставою для стягнення такої заборгованості у судовому порядку.    
Донецький окружний адміністративний суд постановою від 06.03.2017 позов задовольнив повністю, стягнути з платника на користь держави заборгованість з орендної плати з фізичних осіб у сумі 59413,91 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що платником самостійно визначено у податковій декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 роки суму грошового зобов`язання з орендної плати за землю, яку відповідачем своєчасно не було сплачено, тому податковий борг підлягає стягненню. 
Донецький апеляційний адміністративний суду постановою від 20.07.2017 у задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що з відповідача до бюджету за рішенням суду у цивільній справі №263/1638/15-ц вже стягнуто зазначену податкову заборгованість з орендної плати за землю за 2014 рік.
Позивач, не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції  норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що узгоджена сума податкового боргу набула статусу податкового боргу, тому у контролюючого органу наявні законні підстави для стягнення з платника заборгованості з орендної плати за землю у сумі 59413,91 грн. Зауважує, що у цивільній справі щодо стягнення податкового боргу з орендної плати за землю та у даній справі період виникнення боргу, який заявлений до стягнення не співпадає, оскільки сума стягнення у даній справі заявлена з урахуванням суми стягнення, визначеному у рішенні Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04.04.2016 та фактичної суми сплати боргу відповідачем до місцевого бюджету.  
Відповідач відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надав до суду, що не перешкоджає її розгляду. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 09.01.2018 відкрив провадження за касаційною скаргою позивача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 24.07.2023 призначив справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін на 25.07.2023.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач є фізичною особою-підприємцем  і перебуває на обліку в Інспекції. Заявлена податковим органом до стягнення  заборгованість з  орендної плати за землю у сумі 59  413,91 грн виникла на підставі  поданої відповідачем податкової декларації з плати за землю за 2014 рік №9002154048 від 24.01.2014 на суму 63  081,20 грн.
Контролюючим органом прийнято податкову вимогу від 04.08.2016 №63-12, відповідно до якої станом на 03.08.2016 сума податкового боргу відповідача за узгодженими грошовими зобов`язаннями з орендної плати з фізичних осіб становить 68  320,51 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 510,  00 грн та яку 13.10.2016 надіслано на адресу відповідача, а 19.11.2016 повернуто поштовим відділенням у зв`язку з закінченням терміну зберігання, що вважається належним чином повідомленим про наявність податкового боргу. Податкова вимога у адміністративному або  судовому порядку відповідачем не оскаржена. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04.04.2016 у справі №263/1638/15-ц, яке набрало законної сили, задоволено позов прокурора Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Маріупольської міської ради до платника, третя особа: Жовтнева ОДПІ м.  Маріуполя ГУ ДФС в Донецькій області, стягнуто з відповідача заборгованість за договором оренди земельної ділянки, яке набрало законної сили.
Надаючи оцінку правомірності діям позивача, Верховний Суд виходить із такого.
Підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) визначено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).
Відповідно до пункту 288.7 статті 288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 цього розділу.
Платники плати за землю самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями (пункт 286.2 статті  286 ПК України).
Податкове зобов`язання щодо плати за землю визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (пункт 287.3 статті 287 ПК України).
Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
Верховна Рада України 02.09.2014 прийняла Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» №1669-VII, який набув чинності 15.10.2014 (далі - Закон №1669-VII), в якому визначені тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №1669-VII період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Згідно з частиною другою статті 1 Закону №1669-VII територією проведення антитерористичної операції є територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
02.12.2015 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Пунктом 1 та 3 вказаного  розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком, та визнано такими, що втратили чинність:  розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №1079 «Про зупинення дії  розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053».
Відповідно до статті 6 Закону 1669-VII (у редакції, чинній до 08.06.2016) під час проведення антитерористичної операції звільнено суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.
Законом України Про внесення змін до Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" щодо безперешкодної діяльності органів місцевого самоврядування від 17.05.2016 № 1365-VIII, який набрав законної сили 08.06.2016, внесені зміни до Закону №1669-VII, якими доповнено пункт 4 до статті 4 Закону наступного змісту: "Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджуються Кабінетом Міністрів України, який забезпечує своєчасну їх актуалізацію.
Вказаним Законом також змінено редакцію статті 6 Закону №1669-VII, яка з 08.06.2016 передбачає звільнення суб`єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону.
Ураховуючи наведені норми права, Верховний Суд дійшов висновку, що Закон №1669-VII є спеціальним законом у спірних правовідносинах і згідно з частиною третьою статті 11 цього Закону закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Відтак, положення цього Закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які виникли і існували з 14.04.2014 по 08.06.2014, незалежно від того, що ПК України відповідних положень не містить.
Водночас, судовими інстанціями не установлено, чи знаходиться орендована відповідачем ділянка на території, яка входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, якщо місцезнаходження земельної ділянки входить до зазначеного переліку, не з`ясовано за який період платник зобов`язаний платити орендну плату, а за який період платник звільнений від такої сплати.
Окрім зазначеного, суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення дійшов до висновку, що стягнута судом першої інстанції заборгованість у даній справі вже була стягнута з відповідача за результатами розгляду цивільної справи №263/1638/15-ц.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що Жовтневий районний суд м. Маріуполя рішенням від 04.04.2016, яке набрало законної сили 15.04.2016 стягнуто з відповідача на користь Маріупольської міської ради заборгованість по орендній платі за користування земельними ділянками, які є предметом спору у даній справі, за період з 01.01.2014 по 13.04.2014 в сумі 12917,84 грн, а предметом розгляду у даній справі відповідно до наявного у матеріалах справи розрахунку є стягнення заборгованості по орендній платі за користування земельними ділянками за період з 02.03.2014 по 30.01.2015, що не враховано судами попередніх інстанцій і не надано таким обставинам оцінку з урахуванням положень Закону №1669-VII.
Судами не надано оцінку доводам відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону №1669-VII та наявність судового рішення про стягнення орендної плати за землю. 
В даному випадку колегія суддів погоджується з доводами  касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права в частині дослідження доказів, оскільки судами попередніх інстанцій не було встановлено та досліджено фактичні обставини у даній справі. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає передчасними висновки судових інстанцій з наведених питань.
Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, докази, якими вони підтверджуються та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
За приписами частин першої і другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
У зв`язку з вищенаведеним Верховний Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановили фактичні обставини, що мають значення для справи та не дослідили зібрані у справі докази, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Маріупольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецької області задовольнити частково.
Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 06.03.2017 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 20.07.2017 скасувати, а справу № 805/506/17-а направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді	Л.І. Бившева Р.Ф. Ханова   В.В. Хохуляк