Справа № 454/3292/21                                Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А. 
Провадження № 22-ц/811/924/23                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.,
суддів - Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: представника апелянта - ОСОБА_1 - адвоката Мартинюк О.І., відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката - Попелишин Т.М., третьої особи - ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мартинюк Оксани Іванівни на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування та стягнення судових витрат,-

в с т а н о в и в:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , відповідача, як таку повнолітню дитину, що не має права на спадкування за законом.
В обгрунтування позовних вимог покликалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після його смерті відкрилась спадщина, спадкоємцями майна першої черги за законом є: донька - відповідачка ОСОБА_2 .. Позивач вважає, що будучи спадкоємцем за законом відповідної черги, вона має рівні права з іншими спадкоємцями по закону на отримання спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , та відповідно висувати вимоги щодо усунення спадкоємців від спадкування за наявності підстав, визначених статтею 1224 Цивільного кодексу України.
Позивач ОСОБА_1 наголошувала, що її брат ОСОБА_5 в останній період свого життя тяжко хворів, за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги, його діти життям та здоров`ям батька не цікавились, не приймали ніякої участі у покращенні становища батька, не надавали йому допомоги, та своєю бездіяльністю по відношенню до свого батька порушили не лише норми моралі, але й приписи закону, що дає підстави позивачу для звернення до суду з позовом про усунення відповідачів, як спадкоємців першої черги з законом, від права на спадкування на майно ОСОБА_5 .
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 09 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування та стягнення судових витрат - відмовлено.
Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - адвокат Мартинюк Оксана Іванівна.
В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Покликається на те, що ОСОБА_5 в останній період свого життя тяжко хворів, за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги, його діти життям та здоров`ям батька не цікавились, не приймали ніякої участі у покращенні становища батька, не надавали йому допомоги.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта - ОСОБА_1 - адвоката Мартинюк О.І. на підтримання апеляційної скарги, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката - Попелишин Т.М. на заперечення апеляційної скарги, пояснення третьої особи - ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позову про усунення від права спадкування та стягнення судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих та безспірних доказів ухилення відповідачів від надання батькові допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме від відповідача. Крім того, належними доказами не підтверджено, що спадкодавець мав потребу у постійному, довічному сторонньому догляді.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, видане Сокальським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області ЗМУ Міністерства юстиції 18 травня 2021 року (актовий запис №448).
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, за життя спадкодавець не залишив заповіту, спадкоємцями майна спадкодавця першої черги за законом є: донька - відповідач ОСОБА_2 , яка в межах шестимісячного строку заявила про намір прийняти спадщину та подали до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
На підставі заяви спадкоємців від 27.05.2021 року, нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Гук Н.М. відкрита спадкова справа №58/2021 (зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 67722494) щодо майна померлого ОСОБА_5 , яка в копії долучена до матеріалів цивільної справи.
На момент смерті ОСОБА_5 був зареєстрований та фактично проживав за адресою - АДРЕСА_1 .
До позовної заяви долучено копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 датована 01 червня 2021 року про намір прийняти спадщину після смерті батька - ОСОБА_5 , і в матеріалах спадкової справи №58/2021, яка заведена нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Гук Н.М., така заява спадкоємця наявна.
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст. 1224 ЦК України, можливо за умови, якщо таке право на спадкування існує.
Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку.
З аналізу норм ст. 1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування.
Частини 1-2 статті 1224 ЦК України визначають, що до першої групи належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом.
До другої групи відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 1224 ЦК України належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у ч.ч. 1, 2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається.
Виходячи з положень ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітті діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.
Виходячи з наведеного, правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця, а також, мають право на обов`язкову частину у спадщині.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).
При цьому, слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
У постановах Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 752/12158/14-ц, від 21.03.2018 у справі № 337/6000/15-ц та від 04.07.2018 у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.03.2019 по справі № 766/810/17, від 11.02.2019 року по справі № 756/11676/16-ц.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки звертаючись з позовом до суду, позивач посилась як на підставу усунення відповідачки від права на спадкування на наявність обставин, визначених у ч. 5 ст. 1224 ЦК України, і мотивував це тим, що відповідачка, донька спадкодавця, не здійснювала належний нагляд за батьком, який мав похилий вік та хвороби, потребував сторонньої допомоги, що дає підстави для усунення відповідача, як спадкоємця першої черги за законом, від права на спадкування майна після смерті батька.
Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження перебування спадкодавця у безпорадному стані, оскільки він самостійно забезпечував умови свого проживання фактично не потребував постійного стороннього догляду.
З огляду на викладене, за відсутності встановлення судом одночасно трьох необхідних обставин для вирішення питання про усунення від спадкування після смерті ОСОБА_5 на підставі частини 5 статті 1224 ЦК України, а саме, в матеріалах справи відсутні докази перебування спадкодавця у безпорадному стані, умисного ухилення відповідачки від надання допомоги спадкодавцю чи їх бездіяльності, спрямованої на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, а також того, що спадкодавець потребував такої допомоги саме від відповідачки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для усунення відповідачки ОСОБА_2 від права у спадщині після померлого ОСОБА_5 , а відтак і про відмову у задоволенні позову.
Оцінюючи доводи позивачки щодо ухилення відповідачки від надання допомоги спадкодавцю, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ненадання відповідачкою допомоги батьку само по собі не свідчить про її ухилення від надання цієї допомоги.
За таких обставин, позивачка не навела переконливих доказів на підтвердження нагальної потреби спадкодавця в отриманні (матеріальної та/або фізичної) допомоги саме від відповідачки за умови її надання самою позивачкою, як рідною сестрою, а також не довела, що спадкодавець звертався до відповідачки за такою допомогою, а остання навмисно ухилялася від надання необхідної допомоги спадкодавцеві.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мартинюк Оксани Іванівни залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 16.08.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.