ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6978/23 Справа № 207/2396/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бистрова Л.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року                                 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
                головуючого - судді Демченко Е.Л.
        суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О. 
                при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро   апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - 
в с т а н о в и л а:

       У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що на підставі ордеру №2026 від 13 квітня 1956 року, який виданий житлово-комунальним відділом Баглійського коксохімзавода, ОСОБА_4 була виділена житлова площа у АДРЕСА_1 , житловою площею 32,3 кв.м. 
       Вказувала, що після смерті ОСОБА_4 у квартирі стали проживати та були зареєстровані його син ОСОБА_5 (квартиронаймач) та вона. 27 лютого 2021 року ОСОБА_5 (квартиронаймач) помер та на даний час у квартирі зареєстровані: вона, її донька ОСОБА_2 відповідачка-1, її онука ОСОБА_6 , онука ОСОБА_3 відповідачка-2, донька ОСОБА_7 та онука ОСОБА_8 . 
       Зазначала, що її донька ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю - чоловіком ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_6 мешкають за іншою адресою: АДРЕСА_2 , хоча продовжують бути зареєстрованими у спірній квартирі та добровільно знятися з реєстрації не бажають. ОСОБА_3 з 2021 року мешкає у квартирі не постійно, періодично та коли з`являється, вчиняє домашнє насильство по відношенню до неї та матері ОСОБА_7 , систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання разом з нею в одній квартирі. 
       Посилаючись на те, що вона фактично несе додаткові затрати з оплати комунальних послуг, оскільки комунальні послуги нараховуються за кількістю зареєстрованих осіб, крім того, онука чинить домашнє насильство, просила суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_9 її доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_3 та мають бути зняті з реєстраційного обліку, а ОСОБА_3 визнати такою, що підлягає примусовому виселенню. 
       Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 та її доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_3 та мають бути зняті з реєстраційного обліку. Вирішено питання відносно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні її позову, просить скасувати рішення суду та ухвалити в цій частині нове рішення про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку з подальшим примусовим виселенням. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи в частині її позовних вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку з подальшим примусовим виселенням. Не взяв до уваги, що ОСОБА_3 чинить систематичне домашнє насильство, зловживає спиртними напоями та проживання з нею в одній квартирі є просто неможливим. 
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися. 
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалам справи, що на підставі ордеру №2026 від 13 квітня 1956 року, який виданий житлово-комунальним відділом Баглійського коксохімзавода, ОСОБА_4 була виділена житлова площа у АДРЕСА_1 , житловою площею 32,3 кв.м.
       Після смерті ОСОБА_4 , у квартирі стали проживати та були зареєстровані його син ОСОБА_5 (квартиронаймач) та його дружина ОСОБА_1 .
       Відповідно до довідки ТОВ «Абонент ХХІ» про склад сім`ї №0011956612 від 02 вересня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 (квартиронаймач), відповідачка ОСОБА_2 (донька позивачки) та її донька ОСОБА_6 (онука позивачки), відповідачка ОСОБА_3 (онука позивачки), ОСОБА_7 (донька позивачки), ОСОБА_8 (онука позивачки).
       Згідно довідки від 10 серпня 2022 року за №х-98, наданої Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, серед архівних приватизаційних документів на будинок по АДРЕСА_4 , відомості про приватизацію квартири АДРЕСА_5 відсутні.
       Відповідно до акту КП КМР «Добробут» про не проживання від 10 серпня 2022 року №259 за адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживають з 2015 року ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_6 .
       Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №307611316 від 17 серпня 2022 року, ОСОБА_2 з 06 жовтня 2011 року є власником квартири АДРЕСА_6 .
       Відповідно до акту КП КМР «Добробут» про непроживання від 10 серпня 2022 року №260 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 з 2021 року мешкає не постійно, періодично.
       Згідно постанови Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 24 березня 2020 року по справі №207/463/2020-п ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КупАП.
       Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №135 від 07 лютого 2020 року, в підсумках якого зазначено, що на основі судово-медичного обстеження ОСОБА_1 , виявлені у неї ушкодження у вигляді рани з синцем на голові, синця на лівому плечі - відносяться до легких тілесних ушкоджень. Ушкодження виникли внаслідок дії тупого твердого предмета, предметів, характерологічні властивості котрих не відобразились. Враховуючи характер ушкоджень, процеси їх загоєння, вважається давність їх утворення близько 1-2-х діб на момент огляду.
       Згідно постанови Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 29 квітня 2021 року по справі №207/1060/21 провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
       Постановою Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 29 квітня 2021 року по справі №207/1061/21 провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
       Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20 червня 2019 року ОСОБА_10 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що було зроблено відповідний актовий запис №1119, та батьками якої зазначено: батько - ОСОБА_11 , мати - ОСОБА_3 . 
       Відповідно до довідки комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Кам`янської міської ради від 01 березня 2023 року №297/01-05, в якій зазначено, що ОСОБА_7 16 грудня 2022 року звернулася до комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Кам`янської міської ради з приводу домашнього насильства з боку дочки ОСОБА_3 по відношенню до неї і її неповнолітньої дочки - ОСОБА_12 , та з 14 грудня 2022 року перебуває на обліку в комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Кам`янської міської ради, як особа постраждала від домашнього насильства. ОСОБА_7 разом з неповнолітньою ОСОБА_13 неодноразово надавалася психологічна підтримка та послуга консультування за рахунок бюджетних коштів.
       Згідно акту №6 від 09 березня 2023 року, наданого Верхівцевською територіальною громадою Малоолександрівського Старостинського округу про фактичне проживання особи - ОСОБА_14 , про те, що дійсно в АДРЕСА_7 разом з бабусею - ОСОБА_15 та батьком - ОСОБА_11 проживає ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Дитина проживає постійно, без реєстрації з 04 листопада 2019 року по теперішній час. 17 березня 2021 року була зарахована до дитячого садочка «Веселка» в с. Малоолександрівка. Періодично, на нетривалий період, ОСОБА_14 бере до себе мама ОСОБА_3 . На момент проведення обстеження дитина відсутня. Зі слів бабусі ( ОСОБА_16 ) дитина знаходиться у мами ОСОБА_17 в м.Кам`янське.
       Відповідно до листа №1 від 15 березня 2023 року комунального закладу «Малоолексаандрівський заклад дошкільної освіти «Веселка» відділу освіти, культури, молоді та спорту Верхівцевської міської ради про те, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно відвідує комунальний заклад «Малоолександрівський заклад дошкільної освіта «Веселка» Верхівцевської міської ради з 17 березня 2021 року та по теперішній час. Проживає дитина з бабусею ОСОБА_18 за адресою АДРЕСА_7 . Вихованням дитини займається ОСОБА_19 . Приводила та забирала з садочка бабуся. Всі питання щодо перебування дитини в ЗДО вирішуються лише з нею, кошти на харчування дитини в дитячому садочку теж сплачувала бабуся. Жодного разу за час перебування дитини в садочку вихователі не спілкувалися з мамою ОСОБА_14. Мати дитини в садочку не з`являлася.
       Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_6 не проживають у спірній квартирі. ОСОБА_2 має у своїй власності інше житло, у якому і мешкає разом із своєю родиною. В той же час позивачка не довела належними та допустимими доказами, що відповідачка ОСОБА_3 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, як це встановлено нормами ч.1 ст.116 ЖК України. Для ОСОБА_3 житло за адресою: АДРЕСА_1 , є єдиним житлом, вона не має жодних інших помешкань у власності чи користуванні. Також у ОСОБА_3 є малолітня дитина - ОСОБА_10 , 2019 року народження, яка має право фактичного користування спірною квартирою. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачка оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні її позову до ОСОБА_3 та не погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.
       При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК України, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством.
       Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
       Згідно ч.3 ст.9 ЖК України  ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
       За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       За змістом статті 58 ЖК України  єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення.
       Наразі позивачка ОСОБА_20 є квартиронаймачем спірної квартири. Відповідачка ОСОБА_3 , яка є онукою позивачки, зареєстрована у спірній квартирі.
       Згідно наданих позивачкою доказів, відповідачка ОСОБА_3 періодично проживає у квартирі, іншого житла немає. 
       Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
       До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
       Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
       Відповідно до положень ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
       Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
       Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
       Позивачка вказує про те, що ОСОБА_3 чинить систематичне домашнє насильство (фізичне,психологічне), зловживає спиртними напоями, та проживання з нею в одній квартирі є просто неможливим.
       Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України виселення з жилого приміщення може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.
       Відповідно до роз`яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового кодексу осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, які застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.
       Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.
       Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.
       Вимога про виселення з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, може бути заявлена лише у разі, коли після застосування заходів впливу до винної в порушенні правил громадського співжиття особи її поведінка не змінилася і вона вчинила нові неправомірні дії, несумісні з установленими правилами соціального співіснування.
       Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
       Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
       Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
       Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
       Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).
       У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
       Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
       У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
       Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18-ц.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст.77 ч.ч.1-3 ЦПК України).
       Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.78 ч.ч.1,2 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ч.1 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.81 ч.ч.1,5,6 ЦПК України).
       Учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи і подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (ст.43 ч.2 п.п.2,4 ЦПК України).
       Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
       Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог до ОСОБА_3 . 
       Також колегія судів звертає увагу на те, що факт вчинення систематично (постійно, регулярно,) домашнього насильства (фізичного чи психологічного) саме по відношенню до позивачки в рамках даної справи недоведений, а тому не може бути підставою для задоволення позову.         
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд неповно дослідив та встановив обставини даної справи, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення ОСОБА_1 норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

       Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.