Справа № 466/8864/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В. 
Провадження № 22-ц/811/684/23                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 29

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                05 вересня 2023 року м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Матяш С.І.,
з участю: позивача ОСОБА_1 , її представника – ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 –
ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Паламар Руслана Василівна, приватний нотаріус Антонова Вікторія Ігорівна, про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:
28.10.2019 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , третіх осіб: ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Паламар Р.В., про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Заявами від 15.01.2020 року та від 14.07.2020 року позовні вимоги уточнював та збільшував, в кінцевому, просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.12.2017 року, укладений між ним ( ОСОБА_8 ) та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Паламар Р.В. та зареєстрований в реєстрі за №1408; визнати недійсною довіреність від 21.12.2018 року, посвідчену приватним нотаріусом Паламар Р.В. та зареєстровану в реєстрі №1293; визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири, укладений 10.09.2019 року від його ( ОСОБА_8 ) імені на користь ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Тишківською Р.І. та зареєстрований в реєстрі за №828; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача ОСОБА_6 судові витрати.
06.08.2020 року ОСОБА_8 подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив суд вважати його заяву про збільшення позовних вимог від 14.07.2020 року заявою про зміну предмета позову.
Вимоги обґрунтовував тим, що до 2017 року він проживав зі своєю дружиною ОСОБА_9 у квартирі, що була її власністю, за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, він мав і своє житло у власності, а саме: однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
У листопаді 2017 року померла його дружина ОСОБА_9 і він залишився сам. За кілька днів до нього приїхали ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , які через деякий період взяли його до себе в квартиру, як пізніше він зрозумів, щоб заволодіти його майном. Після цього, ОСОБА_3 примусив його підписувати якісь документи, змісту яких він не розумів в силу свого віку. Про те, що він давав якісь довіреності на розпорядження належною йому нерухомістю та пенсією, він дізнався лише у вересні 2019 року після того, як його тимчасово забрали з геріатричного пансіонату. До цього, він підписував якісь папери, які йому давав ОСОБА_3 , але ніякої розмови про те, що це довіреності на розпорядження нерухомістю чи пенсією, не було. Він людина похилого віку і не міг правильно оцінити і зрозуміти зміст документів, які йому подавалися на підпис. ОСОБА_3 обманював його щодо змісту документів, які давав йому і казав ставити підпис, «як на пенсію». У дні, коли він ставив свої підписи, його возили автомобілем і в автомобілі ще давали на підпис документи, кажучи, що це необхідно для списання пального на автомобіль. Ніякий нотаріус не роз`яснював йому змісту укладених угод та їх правових наслідків.
Пункт 6 глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджений наказом Мінюсту України №296/5 від 22.02.12 року передбачає: «Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.» В силу свого віку, він погано бачив і чув, зміст юридичних документів дається йому до розуміння важко, ні в довіреності від 21.12.2018 року №1293, ні в довіреності від 29.05.2018 року №420 не вказано, що зміст документу йому зачитувався. Як з`ясувалося, він підписав декілька довіреностей, а саме: довіреність на ОСОБА_3 від 29.05.2018 року з повноваженнями, у тому числі, на оформлення спадкових прав після смерті його дружини ОСОБА_9 , представництво в органах та судах, а також отримання його пенсії. На підставі цієї довіреності, ОСОБА_3 оформив на нього ( ОСОБА_8 ) 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , як обов`язкову частку у спадщині після смерті його дружини, а на підставі іншої довіреності від 21.12.2018 року, оформленої на ОСОБА_6 , цю частку в квартирі остання подарувала від його імені своїй родичці ОСОБА_7 , яку він навіть не знав, хоча ще за життя, його дружина оформила заповіт на свою племінницю ОСОБА_1 , яка повинна була отримати цю квартиру АДРЕСА_3 в цілому. 
Щодо квартири по АДРЕСА_2 , то ОСОБА_3 повідомив його ( ОСОБА_10 ), що ця квартира, як і квартира по АДРЕСА_1 була забрана державою за борги по комунальних платежах. Проте, на сьогоднішній день він дізнався, що квартира була продана 26.06.2018 року ОСОБА_4 , а квартира по АДРЕСА_4 – подарована.
Зазначає, що він під тиском підписував документи, які давав йому ОСОБА_3 , проте, знав, що у нього, нібито, ніякого майна немає, а йому, як людині похилого віку, треба була чиясь підтримка.
Таким чином, вважає, що поза його волею з його власності вибули 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та однокімнатна квартира по АДРЕСА_2 , а також пенсійне забезпечення за період з червня 2018 року по жовтень 2019 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.02.2021 року провадження у справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01.09.2021 року поновлено провадження у справі та залучено до участі, як правонаступника позивача ОСОБА_8 , – ОСОБА_1 .
07.12.2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, зміст яких є аналогічним вимогам, що були заявлені ОСОБА_8 . 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апелянт просить суд взяти до уваги відсутність волевиявлення первинного позивача на вибуття майна (квартири по АДРЕСА_2 ) з його власності, а також той факт, що на момент відчуження це було єдине житло ОСОБА_8 .
Звертає увагу, що суд першої інстанції посилається на угоди, укладені позивачем ОСОБА_8 , вказуючи на їх нотаріальне посвідчення, проте, не дає оцінку доводам позивача щодо недійсності даних договорів.
Вважає, що судом не проведено оцінки факту вилучення паспорта ОСОБА_8 . ОСОБА_3 у пансіонаті, що обмежило ОСОБА_8 у можливості реалізовувати свої права та сприяло позбавленню його власності.
Апелянт не погоджується з висновком суду, що позивачем не доведено наявність психологічного або фізичного тиску на ОСОБА_8 зі сторони відповідачів для укладення оспорюваних правочинів.
Наголошує, що позивач в обґрунтування своїх вимог намагався довести, що потрапивши у залежність від відповідачів, під впливом тяжких життєвих обставин, підписував документи, які йому надавали.
Зазначає, що підстави визнання таких угод недійсними передбачено статтею 233 ЦК України.
Апелянт просить поновити порушене право та витребувати майно з чужого незаконного володіння.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому справу розглянуто відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, у їхній відсутності. 
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Сутність та правова природа загально-цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України).
Згідно зі статтею 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Відповідно до частини першої статті 240 ЦК України, представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.
Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 18.07.2003 року Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці, квартира, загальною площею 21,1 кв.м., по АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_8 . 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паламар Р.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1408, ОСОБА_8 продав належну йому квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_6 , яка є його племінницею.
У пункті 2.1 договору зазначено, що грошові кошти за квартиру у сумі 301700 грн. були отримані продавцем від покупця до підписання цього договору.
У пункті 5.2 договору зазначено, що сторонам договору нотаріусом роз`яснено зміст ст.ст.203, 209, 215-236 (правові наслідки недотримання сторонами при вчиненні правочину вимог закону), 182, п.4 ст.334, 640, 655-659, 660, 661, 662, 691, 692 (положення про купівлю-продаж майна) Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з усіма змінами та доповненнями. Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 №1127 в редакції постанови Кабінету міністрів України від 23.08.2016 №553, ст.ст.57, 65, 97 Сімейного кодексу України, ст.27 Закону України «Про нотаріат», ст.172 Податкового кодексу України, п.7 Правил користування приміщенням житлових будинків та гуртожитків, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 08.10.1992 №572 із змінами а доповненнями, внесеними постановою Кабінету міністрів України 14.01.2009 №5, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», Постанову Правління НБУ «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013року №210 із змінами, внесеними згідно з Постановою Правління НБУ №407 від 25.11.2016, а також юридичні наслідки, пов`язані з заниженням дійсної ціни продажу.
Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_8 відчужуваної квартири перевірено.
В подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2018 року, вказану квартиру ОСОБА_6 продала ОСОБА_4 
21.12.2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паламар Р.В. посвідчено довіреність, за змістом якої ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_6 представляти його інтереси з усіма необхідними повноваженнями, в тому числі, з питань продажу, обміну за ціну та на умовах на власний розсуд або подарувати на ім`я ОСОБА_7 належну йому на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , яка йому належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 07.12.2018 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Станкевич В.М. та зареєстрованого в реєстрі за №5-843.
На іншу 1/2 частину квартири видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 після смерті її тітки (дружини ОСОБА_8 ) ОСОБА_9 , якій квартира належала на праві власності згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 03.09.1993 року, виданого Львівською міською адміністрацією.
Вказана вище довіреність від 21.12.2018 року підписана ОСОБА_8 у присутності нотаріуса. Особу його встановлено, дієздатність перевірено.
Довіреність зареєстрована в реєстрі за №1293.
10.09.2019 року між ОСОБА_8 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 21.12.2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паламар Р.В., діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 укладено договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 .
У пункті 7 договору зазначено, що зміст ст.ст.334, 376, 717, 719, 722, 727, 728 Цивільного кодексу України та ст.65 Сімейного кодексу України, ст.152 Житлового кодексу України, пункту 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету України від 08.10.1992 року за №572, в редакції, затвердженій постановою Кабінету України від 24.01.2006 року за №45, зі змінами, внесеними постановою Кабінету України від 14.01.2009 року за №5, постановою Кабінету України від 28.12.2016 року за №1024, сторонам що підписали цей договір, нотаріусу роз`яснено.
У пункті 8 договору сторони ствердили, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та особам похилого віку. 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_8 , а в подальшому, залучена до участі у справі його правонаступник ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , посилаючись на те, що ОСОБА_8 не усвідомлював значення своїх дій, підписуючи довіреність (ст.225 ЦК України), такі правочини були вчинені внаслідок обману відповідачів, які мали на меті заволодіти майном позивача, в той час як у нього не було свідомого волевиявлення на відчуження майна (ст.230 ЦК України) та вчинені під впливом тяжкої обставини (похилий вік, смерть дружини, одинокий стан) (ст.233 ЦК України). 
Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів враховує таке.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій – психічний стан особи в момент його вчинення. Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року в справі №496/4851/14-ц.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21.12.2018 року ОСОБА_8 надав довіреність ОСОБА_6 , що посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паламар Р.В., якою уповноважив ОСОБА_6 бути його представником у всіх установах, підприємствах, організаціях, у тому числі на продаж, обмін або дарунок належної йому частки спірної квартири.
Під час розгляду даної цивільної справи позивачем не заявлялось клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, яка б визначала психічний стан особи в момент вчинення одностороннього правочину.
Позивачем не надано жодного документа, який би свідчив про наявність психічного захворювання або розладу станом на день посвідчення довіреності 21.12.2018 року. 
За представленими даними у період часу надання довіреності та договору дарування, відповідно до свого психічного стану ОСОБА_8 був здатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про нотаріальне посвідчення також заповіту від 21.12.2018 року. 
Так, 21.12.2018 року, в день оформлення довіреності, ОСОБА_8 також на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, за яким 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , заповів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паламар Р.В., яким зазначено, що ОСОБА_8 ознайомлений нотаріусом з правовою природою цього правочину, усвідомлював значення своїх дій, перебував при здоровому глузді та ясній пам`яті, діяв вільно, за власним волевиявленням, за відсутності будь-якого примусу. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_8 і власноручно ним підписаний. Особу його встановлено, дієздатність перевірено. 
Доказів того, що ОСОБА_8 на час укладення оспорюваних правочинів мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що було його процесуальним обов`язком згідно із статтями 12, 81 ЦПК України. 
Відповідно до частини десятої статті 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.
Згідно з пунктом 1 Глави 6 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.
У постанові Верховного Суду від 22.06.2020 року у справі №376/946/17 (провадження №61-14829св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису забезпечує ідентифікацію сторони (сторін) правочину та цілісність документа, в якому втілюється правочин.
Водночас, слід ураховувати, що правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів не входить до сфери ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право – встановлювати підстави недійсності або нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для цього матеріальне право не містить (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 25.05.2021 року у справі №522/9893/17 (провадження №14-173цс20)).
Подібний висновок також зроблено у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі №530/1995/18 (провадження №61-697св21).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
В позові ОСОБА_8 , викладаючи обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив про те, що його ввели в оману, оскільки відповідачі мали на меті заволодіти його майном, в той час, у нього не було свідомого волевиявлення на відчуження майна.
У частині першій статті 230 ЦК України зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №445/1011/17 Верховний Суд вказав, що тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави зробити висновок, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Колегія суддів зауважує, що за своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.11.2021 року у справі №710/475/20-ц.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 року у справі №360/1742/18.
З огляду на викладене, з урахуванням принципу змагальності, норм законодавства та правових висновків Верховного Суду, ОСОБА_8 , який стверджував про вчинення ним довіреності та укладення договорів купівлі-продажу та дарування під впливом обману, повинен був довести обставини, на які він посилається як на обґрунтування заявлених позовних вимог, - наявність факту введення його в оману з боку представника.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману в разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.
Встановлено, що на виконання вимог статті 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог в частині визнання недійсною довіреності та договорів.
Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що позивач не довів заявлені ним позовні вимоги в частині визнання довіреності від 21.12.2018 року, договору купівлі-продажу від 21.12.2017 року та договору дарування від 10.09.2019 року недійсними з підстав уведення його в оману.
Також колегія суддів звертає увагу на безпідставність доводів позивача про нерозуміння (незнання) змісту документів, які підписував ОСОБА_8 , оскільки за вимогами статті 229 ЦК України (вчинення правочину під впливом помилки), помилка внаслідок власного недбальства (зокрема, нечитання тексту документів), незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Також ОСОБА_8 та його правонаступник ОСОБА_1 , як на підставу заявлених ним позовних вимог, посилались й на те, що оспорювані договори були вчинені під впливом тяжких для ОСОБА_8 обставин і на вкрай невигідних умовах.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.
Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин.
Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її вчинити цей правочин. Також, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. 
Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Обґрунтовуючи вимоги про визнання договорів недійсними за статтею 233 ЦК України, ОСОБА_8 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , посилались на наявність тяжкої обставини, а саме похилий вік ОСОБА_8 та його одинокий стан після смерті дружини ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Разом з тим, наявність таких обставин не доводить необхідність укладання оспорюваних договорів, а дії позивача щодо укладення таких договорів можуть свідчити про наявність його волі на уникнення можливої самотності у зв`язку з похилим віком та неможливість себе в подальшому доглядати самостійно, адже, як зазначено в апеляційній скарзі, ОСОБА_8 в силу свого віку погано бачив і чув, зміст юридичних документів давався йому до розуміння важко. 
Тобто, заявляючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів з підстав, визначених ст.233 ЦК України, яка передбачає, що особа діє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних, позивач сам собі заперечує, заявляючи при цьому про визнання недійсними договорів з підстав, визначених ст.225 ЦК України, коли особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Відтак, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, який доводами апеляційної скарги не спростовується.
Щодо застосування наслідків правочину, який вчинено під впливом тяжких обставин, то колегія суддів виходить з такого.
Згідно із статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 року у справі №6-54цс17).
За змістом статті 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21.11.2016 року у справі №1522/25684/12).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №674/31/15-ц (провадження №14-288цс18) зазначено, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції, як наслідку недійсності правочину, та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16-ц, провадження №14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
У пунктах 64, 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі №334/3161/17 (провадження №14-188цс20) зроблено висновок про те, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна, а саме по собі визнання правочину недійсним є неефективним способом захисту, так як не відновлює порушене право.
З урахуванням наведеного, у цій справі позивачем не доведено про незаконність вибуття майна з його володіння, а тому підстави для витребування такого відсутні. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладенням договору купівлі-продажу, наданням довіреності та укладенням договору дарування не порушено права ОСОБА_8 , оскільки зазначені договори укладені відповідно до вимог цивільного законодавства. 
Покликання апелянта на те, що ОСОБА_8 , усвідомивши той факт, що квартири вибули з його володіння, 09.09.2019 звернувся із заявою до органів нотаріату про скасування довіреності, посвідченої від його імені на ім`я ОСОБА_6 , тобто за день до укладення оспорюваного договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 від 10.09.2019 року, проте за відсутності паспорта, не зміг такої заяви оформити, не впливає на правильність висновку суду першої інстанції, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами. 
Із змісту відповіді, наданої ГУ НП у Львівській області від 09.01.2020 року №23646/3920 слідує, що ОСОБА_8 до Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області з приводу вилучення у будь-який спосіб з користування ОСОБА_11 паспорта громадянина України не звертався, перевірка за даним фактом не проводилась. 
Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, 10.10.2019 року ОСОБА_8 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., де на випадок своєї смерті склав заповіт на ОСОБА_1 , при цьому, його особу було встановлено та дієздатність перевірено. 
Дані обставини свідчать про наявність у гр. ОСОБА_8 документа, що посвідчував його як особу. 
Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.
Отже, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 15 вересня 2023 року.

Головуючий                                  С.М. Бойко 

Судді:                                          С.М. Копняк

                                                А.В. Ніткевич