КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
справа №757/39890/20-ц                                               Головуючий у І інстанції - Остапчук Т.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/7373/2023        Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
25 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого Гуля В.В.,
суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
за участю секретаря судового засідання Линок В.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «Приватбанк», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь за депозитним рахунком № НОМЕР_1 пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 січня 2020 року по 15 вересня 2020 року у розмірі 276 981,88 дол. США; судові витрати покласти на відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк», якому 13 лютого 2014 року через систему «Приват24» було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1 та внесено на цей рахунок 30 000 дол. США. 
Навесні 2014 року у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя рахунок позивача було заблоковано, нарахування відсотків припинено. 
З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків останній неодноразово звертався до банку з вимогами поновити йому доступ до рахунку, але дані вимоги банком виконані не були, у зв`язку з чим ОСОБА_1 13 квітня 2017 року звернувся до відповідача із заявою про необхідність переведення 30 000 дол. США вкладу та нарахованих на нього відсотків з рахунка № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 . 
Вказана заява не була виконана АТ КБ «Приватбанк».
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року у справі №757/51774/17-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від                    21 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року, стягнуто з                   АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 37 684, 61 дол. США та 31 440, 96 грн нарахованих відсотків. 
Зауважував, що банк відмовляється від виконання свого обов`язку з переведення коштів, не виконує рішення суду, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим просив позовні вимоги про стягнення пені задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року справу №757/22915/21-ц об`єднано в одне провадження зі справою №757/39890/20-ц, у зв`язку з тим, що позивачем в указаних справах є ОСОБА_1 , відповідачем - АТ КБ «Приватбанк», вимоги стосуються стягнення пені, а єдиною відмінністю справ є різний період нарахування пені. Періодом стягнення пені у справі №757/22915/21-ц є період з 20 березня 2021 року по 26 квітня 2021 року.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року справу №757/49583/21-ц об`єднано в одне провадження зі справою №757/39890/20-ц, у зв`язку з тим, що в указаних справах позивачем  є ОСОБА_1 , відповідачем - АТ КБ «Приватбанк», вимоги стосуються стягнення пені, а єдиною відмінністю справ є різний період нарахування пені. Періодом стягнення пені у справі №757/49583/21-ц є період з 27 квітня 2021 року по               13 вересня 2021 року.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року справу №757/54898/20-ц об`єднано в одне провадження зі справою №757/39890/20-ц, у зв`язку з тим, що в указаних справах позивачем  є ОСОБА_1 , відповідачем - АТ КБ «Приватбанк», вимоги стосуються стягнення пені, а єдиною відмінністю справ є різний період нарахування пені. Періодом стягнення пені у справі №757/54898/20-ц є період з 20 жовтня 2020 року по 30 листопада 2020 року.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з указаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц, наведеного у даній апеляційній скарзі відкоригованого розрахунку. У разі застосування статті 551 ЦК України, просить зменшити обсяг пені до обсягу присуджених відсотків за договорами (до гривневого еквівалента присуджених відсотків); судові витрати покласти на відповідача.
Уважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. 
У мотивування вимог зазначає, що банк без жодної законної підстави не виконує своє зобов`язання, встановлене рішенням суду, та не повертає належні позивачу кошти, заволодів у протизаконний спосіб власністю клієнта та використовує її у власних потребах, у зв`язку з чим ОСОБА_1 був вимушений звернутися з позовом до банка про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки інші важелі впливу на банк відсутні.
Посилаючись, зокрема, на постанову Великої Палати Верховного Суду від                    09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17, зазначає, що навіть за наявності факту звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитних договорів такі договори вважаються розірваними лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання.
Зауважує, що звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не свідчить про договірне розірвання депозитних договорів, оскільки само по собі звернення із заявою про розірвання депозитних договорів не є достатньою підставою вважати ці договори розірваними без виплати банком клієнту відповідних коштів з власних положень «Умов та правил надання банківських послуг».
21 квітня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від АТ КБ «Приватбанк», в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі №757/1623/20-ц, вказує, що після дати 21 серпня 2019 року пеня вже не може нараховуватись та не підлягає стягненню, оскільки була нарахована позивачем у період після 21 серпня 2019 року.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Ураховуючи те, що договір банківського вкладу вважається розірваними , то позивач втрачає право на отримання пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення.
Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк».
13 лютого 2014 року через систему «Приват24» позивачу було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1 та ним внесено на цей рахунок 30 000 дол. США. 
Навесні 2014 року у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя рахунок позивача було заблоковано, нарахування відсотків припинено. 
З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків останній неодноразово звертався до банку з вимогами поновити йому доступ до рахунку, але дані вимоги банком виконані не були, у зв`язку з чим ОСОБА_1 13 квітня 2017 року звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про необхідність переведення 30 000 дол. США вкладу та нарахованих на нього відсотків з рахунка № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 . Проте вказана заява не була виконана АТ КБ «Приватбанк».
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року у справі №757/51774/17-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від                    21 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року, стягнуто з                   АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 37 684, 61 дол. США та 31 440, 96 грн нарахованих відсотків. 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що банк тривалий час відмовляється від виконання свого обов`язку з повернення коштів, не виконує рішення суду, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з банка на його користь пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за періоди: з 15 січня 2020 року по 15 вересня 2020 року; з 20 березня 2021 року по 26 квітня 2021 року; 27 квітня 2021 року по 13 вересня 2021 року; 20 жовтня 2020 року по 30 листопада 2020 року.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а в банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
Відповідно до статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.
У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.
Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Таким чином, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
Правова позиція про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань і має наслідком настання відповідальності, визначеної частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
Дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Наведені правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).
За змістом частини третьої статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін, в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) вказано, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.
У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №321/404/19 (провадження № 61-19237св20) зазначено, що після ухвалення судового рішення апеляційним судом Запорізької області від 05 червня 2018 року, яким стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача депозитний вклад, договірні відносин між сторонами є такими, що припинилися. Після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від                           09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).
Як зазначено вище, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року у справі №757/51774/17-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 37 684, 61 дол. США та 31 440, 96 грн нарахованих відсотків. 
ОСОБА_1 просить стягнути з банку на свою користь пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наступні періоди: з 15 січня 2020 року по 15 вересня 2020 року; з 20 березня 2021 року по 26 квітня 2021 року; 27 квітня 2021 року по 13 вересня 2021 року; 20 жовтня 2020 року по 30 листопада 2020 року, тоді як рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року у справі №757/51774/17-ц стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача суму депозитного вкладу та невиплачені відсотки.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується, оскільки з моменту набрання 21 серпня 2019 року вищевказаним рішенням про стягнення депозитного вкладу законної сили на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак за період після 21 серпня 2019 року пеня не підлягала нарахуванню. 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі №757/1623/20-ц.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та наявними у справі доказами, фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Головуючий                                                                                           В.В. Гуль

Судді                                                                                                       Ю.О. Матвієнко

                                                                                                                 Я.С. Мельник