Постанова
Іменем України
 
25 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 760/23944/20
провадження № 61-6905св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуд Лариса Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Тетяна Володимирівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року у складі судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року у складі колегії суддів: Нежури В. А.,
Вербової І. М., Невідомої Т. О., 
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуд Лариса Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Тетяна Володимирівна, про визнання права на спадщину за заповітом. 

Короткий зміст позовних вимог
 
У 2020 році ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Т. В., про визнання права на спадщину за заповітом.
 
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина після смерті її батька - ОСОБА_3 за місцем його останнього проживання, а саме: АДРЕСА_1 .
 
Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 були діти спадкодавця (сторони у справі) та його дружина ОСОБА_4 (мати сторін у справі), яка була єдиною із спадкоємців, яка проживала постійно та однією сім`єю з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Протягом шести місяців від дня смерті чоловіка ОСОБА_4 не подавала заяву про відмову від спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_3 . Прийняла спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
 
ОСОБА_4 не встигла оформити свідоцтво про право на спадщину і свідоцтво про право власності у спільному майні подружжя, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.
 
За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_1 усе майно та майнові права, які належали їй як на момент вчинення заповіту так і ті, що вона набуде у майбутньому.
 
11 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, частка якої, як ОСОБА_1 вважала, складає 100 % від всієї спадщини, що залишилася за померлими батьками, до складу якої входить нерухоме майно: квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастрові номери 3221480201:01:016:0058, 221480201:01:016:0059.
 
Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М. від 16 вересня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в розмірі 100 % спадщини, що залишилась після смерті батьків, з мотивів, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_4 та його син ОСОБА_2 .
 
На думку позивача є всі підстави вважати, що висновки, викладені в постанові приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М. від 16 вересня 2020 року про те, що відповідач є спадкоємцем, що прийняв спадщину за померлим батьком, суперечить дійсним фактичним обставинам та нормам права.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:
 
- визнати факт, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не проживав постійно разом із спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 ;
 
- встановити факт, що ОСОБА_2 уважається особою спадкоємцем, який не прийняв спадщину від померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за наслідками недотримання вимог, встановлених частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України, згідно частини першої статті 1272 ЦК України;
 
- визначити, що розмір частки у праві на спадщину ОСОБА_1 за заповітом померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 складає частку у розмірі 100 % від всієї спадщини, що залишилась після смерті її батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що ОСОБА_2 постійно проживав із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, що підтверджується відміткою про місце реєстрації у паспорті відповідача та довідкою житлово-експлуатаційної організації.
 
Цей факт встановлено нотаріусом і постанова нотаріуса, в якій зазначено про факт проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем на момент його смерті, у встановленому законом порядку не оскаржена.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Солом`янського районного суду міста Києва.
 
16 серпня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 24 липня 2019 року у справі № 2-6322/04, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17, від 18 лютого 2021 року у справі № 609/1231/19, від 29 липня 2021 року у справі № 158/1838/19 та ін.
 
Заявник вказує, що суд не повно з`ясував обставини справи та дослідив докази. 
 
Зазначає, що відповідач не проживав разом з батьком на час відкриття спадщини, а в суді першої інстанції відповідач визнав підстави поданого позову.
 
Суд першої інстанції не повідомив про час і дату попереднього судового засідання, не надав можливості позивачу реалізувати свої права. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що відділом реєстрації смерті м. Києва 11 лютого 2013 року видано свідоцтво серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 22).
 
Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та дочка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
 
ОСОБА_3 з 10 березня 2005 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою відокремленого структурного підрозділу «Грушківський» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» від 16 жовтня 2013 року № 2180. За вказаною адресою також проживали і були зареєстровані дружина померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та його син - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою відокремленого структурного підрозділу «Грушківський» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» від 28 серпня 2013 року № 2092 (т. 1 а. с. 75, 76).
 
Згідно із інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 16 березня 2020 року КВ-2020 № 10195 право власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3  (т. 1 а. с. 126).
 
Власником земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 , кадастрові номери 3221480201:01:016:0058 та 3221480201:01:016:0059 є ОСОБА_3 , що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру від 31 серпня 2020 року № НВ-0005533622020 та № НВ-0005533602020 (т. 1 а. с. 166, 169).
 
17 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була нотаріально посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 2686 (т. 1 а. с. 71).
 
17 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. в спадковому реєстрі зареєстрована спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (номер у спадковому реєстрі 55158032, номер у нотаріуса 23), що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 17 жовтня 2013 року № 35427321 (т. 1 а. с. 79).
 
28 листопада 2013 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була нотаріально посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 3015 (т. 1 а. с. 24).
 
Відповідно до матеріалів спадкової справи № 23/2013, номер запису у спадковому реєстрі 55158032, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 не видавались.
 
При цьому, відомостей щодо можливого укладення спадкоємцями ОСОБА_3 договору про поділ спадкового майна чи договору про зміну розміру часток у спадщині у спадковій справі немає.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , про що Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 12 лютого 2020 року видано свідоцтво серії НОМЕР_2  (т. 1 а. с. 25).
 
Спадкоємцем за заповітом всього майна після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її дочка ОСОБА_1 , що підтверджується заповітом від 21 червня 2016 року, який посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М. та зареєстрований в реєстрі за № 389 (т. 1 а. с. 129).
 
11 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка нотаріально посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 186.
 
11 березня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М. в спадковому реєстрі зареєстрована спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (номер у спадковому реєстрі 65657138, номер у нотаріуса 02-2020), що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 11 березня 2020 року № 59773168 (т. 1 а. с. 113).
02 липня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т. В. із заявою, якою відповідно до частини другої статті 1272 ЦК України, надав свою згоду на прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , дочкою померлого ОСОБА_1 та на подачу нею заяви про прийняття спадщини, яка нотаріально посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 353 (т. 1 а. с. 96).
 
02 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка нотаріально посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 357 (т. 1 а. с. 97).
 
14 вересня 2020 року ОСОБА_1 на підставі статті 69 Закону України «Про нотаріат» звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , за кадастровими номерами 3221480201:01:016:0058, 221480201:01:016:0059(т. 1 а. с. 29-31).
 
Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М. від 16 вересня 2020 року № 47/02-31 на підставі пункту 1 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначене нерухоме майно, у зв`язку з тим, що вчинення такої дії суперечить чинному законодавству.
 
Обґрунтовуючи відмову у вчинені нотаріальних дій приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М. посилалася на те, що із поданих документів та матеріалів спадкової справи не є можливим встановлення належності спадкодавцеві ОСОБА_4 права власності на всю квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , права власності на всю земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастрові номери 3221480201:01:016:0058 та 3221480201:01:016:0059 (т. 1 а. с. 32-34).

Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
 
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
 
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
 
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.
 
Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
 
Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 128/2209/19).
 
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції чинній на момент подання ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
 
Положення частини третьої статті 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц).
 
Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
 
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуд Л. М. встановила факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , оскільки він постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується відміткою про місце реєстрації у паспорті ОСОБА_2 та довідкою житлово-експлуатаційної організації.
 
Отже, суд не може визнати факт, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини не проживав постійно разом із спадкодавцем та відповідно встановити факт, що ОСОБА_2 уважається спадкоємцем, який не прийняв спадщину, для визначення 100 % розміру частки у праві на спадщину ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Щодо доводів касаційної скарги про визнання відповідачем позову, то вони є безпідставними з огляду на наступне. 
 
Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
 
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України).
 
Визнання позову у поданому відзиві ОСОБА_2 суперечить закону та матеріалам справи, оскільки у 2013 році ОСОБА_2 подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , а у 2020 році ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою, якою надав свою згоду на прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , дочкою померлого ОСОБА_1 - позивачем у справі.  За таких обставин визнання позову зазначеним відповідачем не має правового значення.
 
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14 зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Згідно з доктриною venire contra factum proprium ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.
 
Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки.
 
Таким чином, визнання позову ОСОБА_2 не свідчить про порушення судами норм процесуального права під час ухвалення рішення по суті спору.
 
Доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення позивача про час і дату попереднього судового засідання не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки позивач і її представник були повідомлені про час і місце підготовчого судового засідання (т. 1 а. с. 186, 188) та про судове засідання, в якому було ухвалене судове рішення по суті спору (т. 1 а. с. 206). 
 
Під час розгляду справи позивач змінив предмет позову, у касаційній скарзі позивач не вказує, які конкретно процесуальні права він не зміг реалізувати під час розгляду справи в суді першої інстанції. 
 
Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі.
 
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильного по суті спору висновку судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	    І. В. Литвиненко	
 	    Є. В. Петров