КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №755/20288/21                                                                        Головуючий у суді І інстанції: Гончарук В.П.
провадження №22-ц/824/9242/2023                                                       Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 вересня 2023 року                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І., 
секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просив суд встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з жовтня 2002 р. по 14 лютого 2004 р.; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на частини спірної квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.
Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що з жовтня з 2002 року він перебував в фактичних шлюбних стосунках з відповідачем ОСОБА_2 та 14 лютого 2004 року офіційно уклав шлюб з останньою.
За час перебування у фактичних шлюбних стосунках була придбана спірна квартира АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі - продажу від 22.12.2003 року, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .
Вказана квартира була придбана у кредит, що підтверджується випискою з банку АТ «Правекс Банк», а саме те, що 19.12.2003 р. між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, також частину коштів на придбання спірної квартири позивач взяв у борг у свого знайомого.
За твердженням позивача він виступав поручителем по вказаним кредитним зобов`язанням та взяв на себе тягар щодо погашення кредиту та взятих на себе зобов`язаннях по договору позики, так - як відповідач на той час була вже вагітна та була на забезпечені позивача.
14.02.2004 р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб та відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2018 р. шлюб між сторонами було розірвано.
На підставі викладеного позивач вважає, що вказана спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана під час перебування позивача у фактичних шлюбних стосунках та йому повинна належати частина спірного майна.
Свої вимог позивач обґрунтовує посиланням на вимоги ст. 60, 61, 69, 70,71,74 СК України та ст. 58 Конституції України.
За твердженням позивача він не міг оформити на себе право власності на спірну квартиру, а також укласти кредитний договір, так як на той час не мав громадянства України.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.
Встановлено факт проживання  ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 14 лютого 2004 року .
В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.03.2023 року в частині відмови у встановленні факту проживання однією сім`єю в період з жовтня 2002 року по 31 грудня 2003 року, а також в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири за ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позивачем при наданні показів було пояснено суду першої інстанції про те, що оформити кредит на ім`я ОСОБА_1 було на той час неможливо, оскільки він був громадянином Узбекистану, а кредит можливо було надати лише українським громадянам. Проте в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором був укладений Договір поруки, згідно якого ОСОБА_1 , виступив поручителем і без якого укладення кредитного договору було б неможливим, враховуючи доходи відповідачки.
Однак судом першої інстанції жодної оцінки даному кредитному договору не надано. Не дивлячись на надані суду першої інстанції докази, як письмові, так і покази свідків судом не враховано, що зобов`язання за кредитним договором погашалися і період сумісного проживання сторін по справі. Адже квартиру на праві власності було зареєстровано 30 грудня 2003 року, а не 22.12.2003 року, як зазначив суд першої інстанції, а зобов`язання за кредитним договором почало погашатися 01.01.2004 року та було повністю погашено лише в липні 2006 року, тобто в то час, коли сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі вже 2,5 роки.
Обрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт також вказував, що судом першої інстанції було відхилено клопотання позивача про витребовування справи у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., яка завіряла договір купівлі-продажу спірної квартири. Тому апелянт вважає, що в неї повинно бути підтвердження того, що квартира куплена в кредит, що саме на ім`я ОСОБА_1 було укладено договір поруки за кредитним договором, а також інформація стосовно наявних обмежень на здійснення будь-яких видів відчуження даної квартири до погашення зобов`язань за кредитом. Клопотання позивача про витребування доказів у відповідача, а саме кредитного договору та договору поруки на ім`я позивача, також судом було відхилено.
Доводи апеляційної скарги також обгрунтовані тим, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки показам свідків з боку позивача.
Апелянт звернув увагу суду апеляційної інстанції, що свідок ОСОБА_5 пояснив суду першої інстанції, що він був начальником позивача на час сумісного проживання сторін по справі до реєстрації їхнього шлюбу. Свідок підтвердив факт проживання сторін на орендованій позивачем квартирі протягом 2002-2003 років. Розповів, що саме на прохання позивача свідок допоміг у влаштуванні відповідачки на роботу в 2003 році. Під час придбання спірної квартири надав у борг сторонам 3000,00 доларів, які з часом йому було повернуто позивачем. Також свідок надав покази стосовно того, що позивач заробляв достатньо коштів, аби орендувати квартири в престижних районах міста Києва, утримувати сім`ю та погашати кредит. Неодноразово зустрічався зі сторонами по справі, де вони поводили себе, як одна сім`я.
Також свідок ОСОБА_6 пояснила суду першої інстанції, що вона була сусідкою по квартирі на АДРЕСА_3 , в якій з осені 2002 року по лютий 2004 року проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Свідок часто заходила до квартири, де мешкали сторони по справі, її частували чаєм та смаколиками. Син свідка тісно спілкувався з ОСОБА_1 , оскільки вони були майже ровесниками. Жодних сумнівів у тому, що це одна сім`я, у свідка не виникало. Свідок пам`ятає ту мить, коли сторони поділилися з нею радісною новиною з приводу вагітності ОСОБА_2 та що вони вирішили побратися та оформити свої відносини офіційно.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт вказав також на те, що судом першої інстанції було проігноровано той факт, що копія розписки, яка була долучена відповідачкою до відзиву на позовну заяву, повністю протирічить іншим доказам по справі, які є належними, допустимими та достатніми. Факти, наведені у відзиві відповідачкою, також суперечать матеріалам справи та обставинам, встановленим у судовому засіданні. Проте судом не надано оцінку усім цим неспівпадінням, що свідчить про однобокість судового рішення, його необгрунтованість.
16 червня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від адвоката Браніцького Олександра Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
21 червня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_1 , та зазначив про те, що доводи відповідача, надані у відзиві на апеляційну скаргу, вважає надуманими та такими, що протирічать фактичним обставинам справи та чинному законодавству України.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що на момент виникнення цивільно-правових стосунків до 1.01.2004 року між позивачем та відповідачем повинні регулюватися вимогами Кодексом про шлюб та сім`ю України та відповідно до ч.1,2 ст.6 даного Кодексу слідує, що правове регулювання шлюбних і сімейних відносин в Україні здійснюється тільки державою.
Спірна квартира була придбана 22.12.2003 року тобто коли сімейні правовідносини регулювалися вимогами Кодексом про шлюб та сім`ю України. За таких обставин позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню
З врахуванням наданих до суду позивачем доказів, пояснень свідків, суд першої інстанції дійшов висновку щодо часткового задоволення позову, а саме встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з 1 січня 2004 року по 14 лютого 2004 року.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі №295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі №127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17; від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18) та від 01 вересня 2021 року у справі №523/9720/17.
У Постанові від 26 липня 2022 року у справі № 664/1206/19 Верховний Суд вказав на те, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Встановлено, що 14 лютого 2004 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб.
22.12.2003 року за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1  на підставі договору купівлі - продажу квартири .
Як убачається з копії виписки наданої АТ «Правекс Банк» між відповідачем та фінансовою установою існували договірні стосунки (кредитний договір) з 19.12.2003 року по 21.07.2006 року.
Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14.12.2018 р. шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано.
Встановлено, що свідок ОСОБА_5 пояснив суду першої інстанції, що він був начальником позивача на час сумісного проживання сторін по справі до реєстрації їхнього шлюбу. Свідок підтвердив факт проживання сторін на орендованій позивачем квартирі протягом 2002-2003 років. Розповів, що саме на прохання позивача свідок допоміг у влаштуванні відповідачки на роботу в 2003 році. Під час придбання спірної квартири надав у борг сторонам 3000,00 доларів, які з часом йому було повернуто позивачем. Також свідок надав покази стосовно того, що позивач заробляв достатньо коштів, аби орендувати квартири в престижних районах міста Києва, утримувати сім`ю та погашати кредит. Неодноразово зустрічався зі сторонами по справі, де вони поводили себе, як одна сім`я.
Свідок ОСОБА_6 в суді першої інстанції пояснила, що вона була сусідкою по квартирі на АДРЕСА_3 , в якій з осені 2002 року по лютий 2004 року проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Свідок часто заходила до квартири, де мешкали сторони по справі, її частували чаєм та смаколиками. Син свідка тісно спілкувався з ОСОБА_1 , оскільки вони були майже ровесниками. Жодних сумнівів у тому, що це одна сім`я, у свідка не виникало. Свідок пам`ятає ту мить, коли сторони поділилися з нею радісною новиною з приводу вагітності ОСОБА_2 та що вони вирішили побратися та оформити свої відносини офіційно.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині встановлення факт проживання  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 14 лютого 2004 року, оскільки суд першої інстанції правильно виходив з того, що норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КЗпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період.
Чинним законодавством України встановлено, що «сім`єю» на відміну від «шлюбу» є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації.
Положеннями ст. 74 Сімейного кодексу України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Разом з тим, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 546/912/16-ц, інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п..
Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.
Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.
Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач мав надати докази, з яких можливо б було встановити факт спільної праці та купівлю спірної квартири. Також позивачем не заявлялись такі позовні вимоги.
Спірна квартира була набута у період дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, а саме договір-купівлі продажу був укладеним 22 грудня 2003 року (право власності було зареєстровано 30 грудня 2003 року), при цьому позивач з відповідачкою перебував у шлюбі з 14 лютого 2004 року. Отже законних підстав для задоволення позову в частині визнання права власності на 1/2 квартири не має.
Доводи апеляційної скарги про те, що зобов`язання за кредитним договором почало погашатись з 01.01.2004 року та було повністю погашено лише в липні 2006 року, тобто в той час, коли сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі вже 2,5 роки, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки предметом позову є квартира, а не грошові кошти внесені сторонами.
Доводи апеляційної скарги про те, що саме на ім`я позивача ОСОБА_1 було укладено договір поруки за кредитним договором, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки ця обставина не стосується предмету спору.
Доводи апеляційної скарги про те, що свідком ОСОБА_7 в суді першої інстанції повідомлено суду про те, що під час придбання спірної квартири ОСОБА_5 надав у борг сторонам 3000 дол. США, які з часом йому було повернуто позивачем, суд апеляційної інстанції не прймає до уваги, оскільки боргові зобов`язання мають індивідуальний характер і інший з подружжя не несе за ними відповідальності.
Доводи апеляційної скарги про те, що свідок ОСОБА_6 , яка надала пояснення в суді першої інстанції про нібито проживання сторін по справі однією сім`єю, суд апеляційної інстанції сприймає критично та приймає до уваги пояснення відповідачки наведені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що з ОСОБА_6 була знайома лише опосередковано, бачила лише декілька разів, коли приходила в гості до позивача на орендовану останнім квартиру. Жодних стосунків, тим більше дружніх, ніколи не було і не підтримувались.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове та сімейне право позивача не було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ч. 3 ст. 13, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. 74 Сімейного кодексу України.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «08» вересня 2023 року.

Головуючий суддя                                                                Л.П. Сушко

Судді                                                                                       С.В. Кулікова 
 
                                                                                                                                                                                                                                                         В.І. Олійник