КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Галаган В.І.
Єдиний унікальний номер справи № 755/2868/22 
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10228/2023
 
П О С Т А Н О В А 
                                                                   І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И 
 
14 вересня   2023 року                                                                        м. Київ 
                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
  головуючого судді      - Мережко М.В.,
             суддів                            - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
            секретар                        - Федорчук Я.С.
Розглянув  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського       районного суду  м. Києва  від 19 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2   до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -
В с т а н о в и в :
 
У  лютому 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся із  вказаним позовом до суду.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що  із відповідачкою ОСОБА_1 він перебував у зареєстрованому шлюбі із 02 вересня 2011 року. Від шлюбу мають  дитину -сина  ОСОБА_3 , 2013 року народження.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року шлюб  між сторонами розірвано.  
Під час шлюбу  25 квітня 2013 року  була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 ., яка є спільною сумісною власністю подружжя .
З урахуванням уточнення до позову (09 листопада 2022 року) у прохальній частині позову просив - 
Поділити майно що є спільною сумісною власністю подружжя , визнавши за ОСОБА_2 право власності  на 1\2 частину квартири за адресою :  АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням  Дніпровського    районного  суду   м. Києва     від  19 грудня  2022 року  позов задоволено   
В порядку поділу  майна подружжя визнано  за ОСОБА_2 право  власності на 1\2 частину  квартири за адресою: :  АДРЕСА_1 ..
В порядку поділу  майна подружжя визнано  за ОСОБА_1 право  власності на 1\2 частину  квартири за адресою: :  АДРЕСА_1 ..
Стягнуто з ОСОБА_4   на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі  6000 грн .
Ухвалою Дніпровського  районного суду  м. Києва від 20  квітня 2023 року  заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного  рішення залишено без задоволення.
 
 Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала  апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення норм матеріального права і процесуального права, та постановити нове рішення, яким   відмовити у задоволенні  позову. В апеляційній скарзі зазначала , що квартира придбана зі її власні коштів, а відтак відсутні підстави вважати квартиру спільним майном подружжя,   а відтак вимоги позивача  є безпідставними.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
 Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони були своєчасно   повідомлені про день та час розгляду справи на  14 вересня  2023 року  за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в апеляційному суді.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
    Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків . 
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
    Судом першої інстанції встановлено, що 02 вересня 2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб, 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року  розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 02 вересня 2011 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 02 вересня 2011 року, актовий запис № 451. (а.с. 62, 63)
Від шлюбу  сторони мають спільного малолітнього сина  ОСОБА_3 . (а.с. 68, 69)
 Під час шлюбу, на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ТОВ «Капітал Ріелті» та ОСОБА_2  від 25 квітня 2013 року, сторонами придбано квартиру за адресою : АДРЕСА_2 . секція 3 .   Право власності зареєстровано 22 серпня 2018 року за   ОСОБА_1  , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 січня 2022 року. (а.с. 66)
За даними Висновку про вартість, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5  від 28 січня 2022 року № 07/01/22, ринкова вартість однокімнатної квартири, загальною площею 42,6 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м. за адресою:   АДРЕСА_1  становить 1 200 000,00 грн. (а.с. 64)
Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 Відповідно до ст. 57 Сімейного Кодексу України  особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
У статті ст. 60 Сімейного Кодексу України  зазначено ,що  майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.( ст. 61 Сімейного Кодексу України) 
 Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними( ст. 63 Сімейного Кодексу України) .
Відповідно до ст.  68  Сімейного Кодексу України  розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Згідно із ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу  України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
 У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.( ст. 70 Сімейного Кодексу України) 
Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. 
    Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК, ст. 60 СК); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сімґєю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК). 
Пунктами 22-24  Постанови Пленуму Верховного Суду України    № 11 від 21 грудня 2007 року  «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено,що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.  Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного Кодексу  України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.
За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.
Висновок суду , що  майнові права на квартиру, які відповідач набув 25 квітня 2013 року, а згодом і оформлення права  власності на відповідачку ,  відносяться до спільного майна подружжя, є  обґрунтованим, відповідає встановленим обставинам  щодо  часу   перебування сторін у шлюбі .
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Слід звернути  увагу , що докази надані апелянтом до скарги , зокрема нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2. на продаж квартири ,  як раз свідчить, що  спірна квартира є спільним майном подружжя 
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними не спростовують висновків суду.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду  першої інстанції в межах  доводів  апеляційної скарги та вимог заявлених  у суді першої інстанції,  відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення. 
     Керуючись ст.ст.   365, 367,369,374,375,381 - 384   ЦПК України, суд ,-
    
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1    залишити без задоволення.
Заочне  рішення Дніпровського районного  суду  м. Києва  від 19 грудня  2022 року залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з  дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 19 вересня 2023 року.

           Головуючий                                          
 
           Судді