Номер провадження: 22-ц/813/2029/23 
Справа № 523/12679/20
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2021 року, постановленого під головуванням судді Мурманової І.М., повний текст рішення складений 28 вересня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в:
У серпні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просили виділити для проживання і користування у квартирі АДРЕСА_1 :
- ОСОБА_1 , кімнату площею 7,7 кв.м.;
- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , кімнати площею 16,6 кв.м., 12,6 кв.м., 11,2 кв.м.;
- кухню, ванну кімнату, туалет, коридор та лоджію залишити в загальному користуванні власників квартири.
В обґрунтування свого позову зазначили, що вони та відповідач є власниками квартири АДРЕСА_1 , та відповідно частки квартири є наступними: 2/5 належать ОСОБА_3 ; 1/5 належить – ОСОБА_2 , 1/5 належить – ОСОБА_4 та 1/5 належить відповідачу ОСОБА_1 .
Квартира складається з чотирьох ізольованих житлових кімнат, однак відповідач відмовляється добровільно та мирним шляхом вирішити питання щодо встановлення порядку користування житлом.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволений.
Встановлений порядок користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:
Виділено ОСОБА_1 для проживання кімнату площею 7,7 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .
Виділено ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та ОСОБА_4 для проживання наступні кімнати: 16,6 кв.м., 11, 2 кв.м., та 12,6 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .
В загальному користуванні залишено: кухню 8,8 кв.м., ванну кімнату 2,8 кв.м., туалет 1,3 кв.м., коридор 10,7 кв.м., лоджію 2,6 кв.м.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким залишити без задоволення позов, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що позивачі мають рівні права, та кожному з них належить по 1/5 частині квартири, ОСОБА_4 в квартирі не проживає, та не могла подати позов, також зазначає, що звертаючись до суду з позовом позивачами не надано доказів того, що відповідач самовільно заволодів і користується кімнатою 16,6 кв.м., також не надали доказів того, що відповідач провокує на скандали позивачів.
Вважає, що суд неправомірно та необґрунтовано залишає йому кімнату 7,7 кв.м., що не відповідає його 1/5 частки, яка складається з 9,6 кв.м., суд не звернув увагу на вказані обставини та не відобразив їх у рішенні суду.
У запереченнях на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначають, що рішення суду є правильним та об`єктивним, та просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, оскільки права апелянта щодо користування власністю рішенням суду порушені не були.
Протоколом автоматизованого розподілу від 27 жовтня 2021 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Колеснікова Г.Я. для розгляду справи (а.с. 113).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року провадження у справі з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2021 року було відкрито (а.с. 112).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року справа призначена до розгляду (а.с. 124).
Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №96/0/15-23 від 21 лютого 2023 року суддю ОСОБА_5 було звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 137).
Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Ігнатенко П.Я. (а.с. 138).
Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 14 червня 2023 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С., для подальшого розгляду, у зв`язку із достроковим закінчення відрядження судді Херсонського апеляційного суду Ігнатенко П.Я., згідно з рішенням Вищої ради правосуддя № 567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (зі змінами, відповідно до рішення № 572/0/15-23 від 31 травня 2023 року) (а.с. 144, 145).
Відповідно до протоколу повторного розподілу справи від 23 червня 2023 року за допомогою автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів, з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 147).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 червня 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 прийнята до провадження та призначена до розгляду на 01 серпня 2023 року (а.с. 148).
Від ОСОБА_4 , яка про призначене судове засідання на 01 серпня 2023 року була сповіщена належним чином у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с. 123, 155).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність ОСОБА_4 , яка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, явка якої не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно свідоцтва про право власності на житло видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплекту Одеської міської ради від 20.03.2008 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності: ОСОБА_3 та членам її сім`ї: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в рівних частках (а.с.3).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О., ОСОБА_3 прийняла спадщину у вигляді 1/5 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належала померлому ОСОБА_6 на праві приватної власності (а.с.4).
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» № 19436931 від 07.07.2008 року, квартира АДРЕСА_3 , зареєстрована за: ОСОБА_4 , частка 1/5, ОСОБА_2 , частка 1/5, ОСОБА_1 , частка 1/5, ОСОБА_6 , частка 1/5, та ОСОБА_3 , частка 1/5 (а.с.6).
Згідно технічного паспорту, квартира знаходиться на 10 поверсі та складається з: 4 житлових кімнат, із яких: 1-а кімната – 11,2 кв.м., 2-а кімната – 12,6 кв.м., 3-а кімната – 7,7 кв.м., 4-а кімната – 16,6 кв.м. жила площа – 48,1 кв.м., загальна площа: 74,3 кв.м. кухня – 8,8 кв.м., ванна кімната – 2,8 кв.м., туалет – 1,3 кв.м., коридор 10,7 кв.м., лоджія – 2,60 кв.м. (а.с.7-8).
Судом встановлено, що сторони у справі є співвласниками квартири, яким належить в рівних частках по 1/5 частині квартири, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, частка позивача ОСОБА_3 збільшилась на 1/5 та становить 2/5 частки квартири.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування в якому, подружжя проживало в кімнаті № 4 (згідно технічного паспорту), площа якої становить: 16,6 кв.м. та після розлучення в даній кімнаті залишився проживати ОСОБА_1 .
Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.02.2019 року (справа № 523/16836/18) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12.08.1989 року розірвано (а.с.17).
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований варіант виділу кімнат в користування в спірній квартирі не порушить житлових прав відповідача та забезпечить баланс інтересів кожного зі співвласників.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Оскільки, спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З матеріалів справи вбачається, що житлова площа квартири становить: 48,1 кв.м., з яких часка відповідача становить 9,6 кв.м.
Позивачі просили виділити їм в окреме користування кімнати площею: 16,6 кв.м., 11,2 кв.м., та 12,6 кв.м., що відображені в технічному паспорті квартири, як кімнати № НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 .
Позивачами щодо такого виділу кімнат в користування зазначено, що в силу поважного віку, позивача ОСОБА_3 , яка до того ж є співвласником 2/5 часток квартири, остання у разі виділення відповідачу кімнат площею 11,2 кв.м. або 12,6 кв.м. не зможе користуватись лоджією, що негативно відобразиться на її здоров`ї, також зазначили, що такий поділ забезпечить належний побут позивачів та при цьому не буде порушувати право відповідача, оскільки останній буде користуватись лоджією в безперешкодному доступі.
Судом встановлено, що вказаний виділ кімнат свідчить про відхилення від ідеальної частки відповідача, як співвласника, при цьому, судом вірно зазначено, що таке відхилення є незначним і не перешкоджає в даному конкретному випадку, визначенню порядку користування спірною квартирою за варіантом, про який просять позивачі.
Крім того, саме по собі визначення порядку користування спірною квартирою, не тягне за собою відповідного збільшення та зменшення часток у праві власності на спірну квартиру. Частки сторін у праві власності на спірну квартиру залишаються незмінними.
Судом встановлено, що сторони у справі, як співвласники, не змогли у позасудовому порядку домовитись про порядок користування спірною квартирою, також судом встановлено, що відповідач відхиляє пропозицію позивачів, при цьому, власного поділу кімнат для проживання не запропонував.
Судом враховано, що правовідносини стосуються не поділу квартири, а лише встановлення порядку спільного користування нею, тому критерій необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, а вданому випадку частку наближену до ідеальної.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , так як запропонований позивачами варіант виділу кімнат в користування, не змінює розміру часток належних кожному із співвласників, а відповідачем не було запропоновано власного порядку виділення кімнат, а оскільки запропонований позивачами варіант виділу кімнат в користування в спірній квартирі не порушить житлових прав відповідача, забезпечить баланс інтересів кожного зі співвласників, суд дійшов висновку про встановлення порядку користування квартирою, виділивши ОСОБА_1 кімнату площею 7,7 кв.м., ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та ОСОБА_4 для проживання кімнати - 16,6 кв.м., 11, 2 кв.м., та 12,6 кв.м. та залишивши в загальному користуванні кухню 8,8 кв.м., ванну кімнату 2,8 кв.м., туалет 1,3 кв.м., коридор 10,7 кв.м., лоджію 2,6 кв.м.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що позивачі звертаючись до суду з позовом не надали доказів того, що відповідач самовільно заволодів і користується кімнатою 16,6 кв.м., також не надали доказів того, що відповідач провокує на скандали позивачів, колегія суддів залишає без задоволення, так як ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позовних вимог, сторони в позасудовому порядку не вирішили питання користування спірною квартирою, а при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд, при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, при цьому ОСОБА_1 бажав залишитися проживати в кімнаті 16,6 кв.м., що на 6,98 кв.м. буде більше його 1/5 частини у квартирі, що складає 9,62 кв.м.
Доводи апеляційної скарги, що його донька ОСОБА_4 не подавала та не підписувала позов, спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що ОСОБА_4 до суду надіслала клопотання, в якому зазначає, що свою підпис просить вважати дійсною, позов підтримує, просить справу розглянути за її відсутності. Також матеріали справи містять доручення, яке видане ОСОБА_4 на ім`я матері ОСОБА_2 (а.с. 43).
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не проживає в квартири, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу з підстав того, що сторони співвласники квартири, а власність є непорушною.
Крім того, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
Також судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 09 серпня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова