ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року	Львів	Справа № 380/336/23 пров. № А/857/7761/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року (суддя – Мричко Н.І., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №380/336/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

                                                             встановив:  

У січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі також - УКРАЕРОРУХ), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати військовослужбовцю Збройних Сил України, провідному інженеру електрозв`язку (старшому офіцеру) Львівського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України ОСОБА_1 , додаткової щомісячної винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 у розмірі 30000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 по 13.11.2022 - у розмірі до 30000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць; 2) зобов`язати Державне підприємство обслуговування повітряного руху нарахувати та виплатити військовослужбовцю Збройних Сил України, провідному інженеру електрозв`язку (старшому офіцеру) Львівського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України ОСОБА_1 додаткової щомісячної винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 у розмірі 30000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 по 13.11.2022 - у розмірі до 30000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць. 
Відповідач подав в суді першої інстанції відзив на позовну заяву, просив відмовити повністю у задоволенні позову з підстав передчасності та необґрунтованості. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що у період воєнного стану військовослужбовці Збройних Сил України, у тому числі відряджені військовослужбовці до УКРАЕРОРУХ, мають право на отримання додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн у відповідності до Постанови №168. Позивач вважає, що відсутність коштів чи скорочення бюджетних асигнувань на виплати додаткової винагороди не може бути підставою для позбавлення його права на отримання такої допомоги. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду першої інстанції від 03.04.2023 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому зазначає про безпідставність її доводів. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 згідно посвідчення офіцера серії НОМЕР_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, який на підставі наказу від 23.12.2010 №1512 відряджений до Украероруху із залишенням на військовій службі (а.с. 91-93, 105 т.1). 
На момент виникнення та існування спірних правовідносин позивач проходив військову службу на посаді провідного інженера електрозв`язку (старшого офіцера) Львівського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» та отримує грошове забезпечення військовослужбовця. 
05 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до директора Львівського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «УКРАЕРОРУХ» з рапортом, в якому просив виплатити додаткову грошову винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 як військовослужбовцю ЗСУ (а.с. 107  т.1). 
У відповідь на зазначений рапорт відповідач надіслав позивачу відповідь №20.1- 08/351/22 від 19.10.2022, яким поінформовано позивача, що «Украерорух не є розпорядником бюджетних коштів, не отримує фінансування з Державного бюджету України, основним і єдиним його джерелом отримання коштів відповідно до статті 36 Повітряного кодексу України є надходження за надання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів цивільної авіації. При цьому, підприємство не отримувало та не отримує кошти з державного бюджету для забезпечення військовослужбовців грошовим забезпеченням. У відповідача відсутні можливості для здійснення виплати додаткової винагороди військовослужбовцям, що відряджені до Украероруху, що передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022, виходячи як з відсутності фінансування, так і з правових підстав (а.с. 108 ч.1). 
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати як військовослужбовцю Збройних Сил України додаткової щомісячної винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 у розмірі 30000 гривень щомісячно, а починаючи з 19.07.2022 по 13.11.2022 - у розмірі до 30000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. 
Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. 
Відповідно до частин 1 - 4 ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України. 
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим відповідним Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, з 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан, строк дії якого не одноразово було продовжено. Так, згідно з Указом Президента України від 07.11.2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України №2738-IX від 16.11.2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. 
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 “Про введення воєнного стану в Україні” та №69 “Про загальну мобілізацію” Кабінет Міністрів України, Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 р. за №168 було прийнято постанову “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” (далі – Постанова №168). 
Пунктом 1 Постанови №168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби) , а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. 
Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року (п. 5 Постанови №168). В подальшому до вказаної постанови Кабінетом Міністрів України були внесені зміни. 
Суд апеляційної інстанції зауважує, що Постановою №168 визначено чіткий перелік осіб, яким може бути виплачена щомісячна додаткова винагорода і цей перелік не передбачає її виплату військовослужбовцям, які перебувають на службі в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України, оскільки таке не входить до переліку міністерств та державних органів, зазначених в пункті 1 Постанови №168. 
Тобто, Постановою №168 не передбачена виплата додаткової винагороди військовослужбовцям  Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, а відтак останнє не має підстав для нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової винагороди, визначеної Постановою №168. 
Суд також зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.1999 №1281 “Про створення об`єднаної цивільно-військової організації повітряного руху України” та затверджено Положення про об`єднану військово-цивільну систему організації повітряного руху України, а також погоджено пропозицію Міністерства транспорту та Міністерства оборони України про утворення у складі Державного підприємства обслуговування повітряного руху України таких структурних підрозділів, в тому числі регіональних структурних підрозділів на базі цього підприємства. 
Відповідно до п.4 цієї постанови, грошове та матеріальне забезпечення військовослужбовців, відряджених до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, здійснюється у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2001 р. №104 "Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, відряджених до органів виконавчої влади та інших цивільних установ". 
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2001 №104 “Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, відряджених до державних органів, установ та організацій” встановлено, що виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів тих державних органів, установ та організацій, до яких відряджені зазначені військовослужбовці, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби. 
За відрядженими особами зберігаються всі види матеріального забезпечення за попереднім місцем служби, гарантії щодо соціального захисту, передбачені законодавством, за рахунок бюджетів Збройних Сил, інших військових формувань, органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної кримінально-виконавчої служби. 
При цьому грошове забезпечення виплачується виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними особами в державних органах, установах та організаціях, до яких вони відряджені, інших виплат, установлених для відповідних працівників цих органів, установ та організацій, а також окладів за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугу років у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби. 
Таким чином, враховуючи положення Постанови №104, виплата щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, не розповсюджується на відряджених до державних органів військовослужбовців, а грошове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, відряджених до державних органів, установ та організацій регулюється Постановою №104. 
Отже, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що передбачена Постановою №168 додаткова винагорода не підлягає виплаті позивачу як військовослужбовцю, відрядженому до Украероруху, що свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. 
Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання скаржника на зразкове рішення в адміністративній справі №260/3564/22 від 06.04.2023, а також зразкову адміністративну справу №640/13029/22, оскільки вказані справи не є тотожними до даної справи за суб`єктним складом учасників справи. 
В цілому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову і такі зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд
                                                                                                                 
                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року в адміністративній справі №380/336/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль