Постанова
Іменем України
11 липня 2023 року
м. Київ
справа № 725/2030/21
провадження № 61-11519св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці, в складі судді Войтуна О. Б. 
від 22 листопада 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду, в складі колегії суддів: Кулянди М. І., Владичана А. І., Одинака О. О., 
від 26 жовтня 2022 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.
Позов мотивований тим, що 01 грудня 2016 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого позивач взяв у відповідача в борг 2 096 559 грн, що еквівалентно 82 025 дол. США, які зобов`язався повернути до 01 березня 2017 року. 
Того ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, за умовами якого в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, в іпотеку було передане належне позивачу нерухоме майно на АДРЕСА_1 .
28 травня 2019 року приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А. В. на підставі договору іпотеки від 01 грудня 2016 року провів реєстрацію права власності на предмет іпотеки за 
ОСОБА_2 .
Позивач вважав, що вказану реєстраційну дію державний реєстратор вчинив із порушенням Закону України «Про іпотеку».
При цьому звертав увагу на необхідність дотримання вимог щодо проведення оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, а також щодо направлення іпотекодавцю відповідного повідомлення про усунення порушень та намір іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.
Посилаючись на викладене, просив суд визнати протиправним і скасувати рішення (та відповідний запис) від 28 травня 2019 року № 47077499 про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю офісного комплексу, загальною площею 331,30 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення 
(та відповідний запис) від 28 травня 2019 року № 47077499 про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю офісного комплексу загальною площею 331,30 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надала реєстратору доказів, які б підтверджували направлення іпотекодержателем та отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень, а також здійснення суб`єктом оціночної діяльності оцінки предмета іпотеки, що свідчить про недотримання умов іпотечного договору та не вірно застосований механізм позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції  
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задоволено частково. 
Змінено мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду 
м. Чернівці від 22 листопада 2021 року, шляхом викладення її в редакції вказаної постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 , з метою стягнення заборгованості за кредитним договором, шляхом позасудового врегулювання спору та звернення стягнення на предмет іпотеки, як іпотекодержатель, 11 квітня 2019 року повідомила іпотекодавця, надіславши йому відповідне повідомлення та вказала про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі непогашення боргу в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», а тому висновок суду першої інстанції про неотримання ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушень є передчасним.
Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей та доказів того, що на час проведення реєстрації за ОСОБА_2 права власності спірна нежитлова будівля офісного комплексу була оглянута суб`єктом оціночної діяльності та складений висновок про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі     ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
16 листопада 2022 року  ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці 
від 22 листопада 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду 
від 26 жовтня 2022 року.
Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
У січні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, 
від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 09 листопада 2021 року у справі 
№ 466/8649/16-ц, у постановах Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20, від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, 
від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 27 березня 2019 року у справі № 522/24450/14, від 05 квітня 2022 року у справі № 205/4477/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Крім того вважає, що суди попередніх інстанцій вийшли за межі позовних вимог, порушили принцип змагальності та рівності сторін, позбавили відповідача можливості аргументувати свою позицію, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Касаційна скарга мотивована тим, що звертаючись до суду з цим позовом,   ОСОБА_1 не посилався на непроведення оцінки іпотечного майна.
Ухвалюючи оскаржені судові рішення, суди не зазначили, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання його незаконним і скасування, не зазначили відсутність яких саме документів, визначених нормами чинного законодавства, не давала підстав реєстратору вчинити необхідні реєстраційні дії. 
Вказує, що позивач обрав неефективний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути вимога про витребування нерухомого майна. 
Відзив на касаційну скаргу не подано 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 грудня 2016 року між сторонами укладений договір позики, відповідно до якого позивач взяв у відповідача в борг 2 096 559 грн, що еквівалентно 
82 025 дол. США, які зобов`язався повернути до 01 березня 2017 року. 
Того ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, за умовами якого в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики в іпотеку було передане належне позивачу нерухоме майно на АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 5.2 договору іпотеки від 01 грудня 2016 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя на підставі рішення суду або у безспірному порядку: на підставі виконавчого напису нотаріуса згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, чи шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яке прирівнюється до договору про застереження вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками.
У разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця не пізніше як за 30 днів. В зазначеному повідомленні має міститися: підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог за зобов`язанням та вимог щодо відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. 
На підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» застереження, наведене у цьому пункті, та докази направлення письмового повідомлення іпотекодавцю (штемпель поштового відділення зв`язку тощо) є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (пункт 5.3 договору іпотеки від 01 грудня 2016 року). 
28 травня 2019 року приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А. В. на підставі договору іпотеки від 01 грудня 2016 року провів реєстрацію права власності на предмет іпотеки за 
ОСОБА_2 .
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (стаття 33 Закону України «Про іпотеку»).
За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. 
За змістом статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час проведення державної реєстрації) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що у пункті 5.2 договору іпотеки від 01 грудня 2016 року сторони передбачили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на розсуд іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яке прирівнюється до договору про застереження вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками.
Наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18).
Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час проведення державної реєстрації) визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Питання про те, чи може відсутність оцінки предмета іпотеки виступати підставою для визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, неодноразово було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц сформульовано висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Акцентовано увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною.
Крім того Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 16 червня 2021 року у справі № 761/11601/19, повертаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вказала, що вважає необґрунтованими підстави для передачі справи на її розгляд та не вбачає, що справа містить виключну правову проблему, оскільки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц вже висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем та вказані висновки не потребують уточнення, а суди касаційної інстанції однаково застосовують ці висновки, що свідчить про усталеність судової практики.
Згідно із статтею статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
За таких обставин вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції встановивши, що на час проведення державним реєстратором реєстрації права власності на спірну нежитлову будівлю за ОСОБА_2 , в порушення вимог частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» висновок про оцінку предмета іпотеки був відсутній, дійшов обґрунтованого висновку про недотримання механізму позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, що є самостійною підставою для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач не зазначав відсутність висновку про оцінку предмета іпотеки як підставу позову, оскільки ці доводи спростовані змістом позовної заяви, в якій  ОСОБА_1 посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц вказував, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки на момент звернення стягнення є істотною обставиною і повинна узгоджуватись з власником. 
Доводи касаційної скарги щодо неправильно обраного позивачем способу захисту порушеного права є помилковими з огляду на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20). 
Оскільки порушення своїх прав позивач пов`язував саме із державною реєстрацією права власності на спірне нерухоме майно за іпотекодержателем, а відомості про подальше відчуження спірного майна в матеріалах розглядуваної справи відсутні, суди обгрунтовано вважали ефективним обраний позивачем спосіб захисту, який призведе до відновлення становища, що існувало до порушення. У той час як витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.
Висновки апеляційного суду, з урахуванням встановлених обставин, не суперечать висновкам, що викладені у постановах Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, 
від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, у постановах Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20, від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 27 березня 2019 року у справі № 522/24450/14, від 05 квітня 2022 року у справі № 205/4477/17, на які заявник посилається як на підставу касаційного оскарження судових рішень.
Зважаючи на викладене, переглянувши оскаржені судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування, оскільки суди попередніх інстанцій, з огляду на надані учасниками справи докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції, з урахуванням змін внесених за результатами апеляційного перегляду, та постанови апеляційного суду - без змін.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 листопада 
2021 року з урахуванням змін, внесених за результатами апеляційного перегляду, та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 жовтня 
2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович  О. В. Білоконь О. М. Осіян