ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 вересня 2023 року           справа №200/666/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2023 року по справі №200/666/23 (суддя І інстанції Тарасенко І.М.) за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області про зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                         УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просив: 1) змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , вказавши формулювання звільнення: « ОСОБА_1 - начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, з 29 липня 2022 року, відповідно до ст. 38 ч. 3 Кодексу Законів про працю України» та внести запис до трудової книжки; 2) зобов`язати Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , заробітну плату за травень, червень та липень 2022 року; 3) стягнути з Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області на користь ОСОБА_1 виплату вихідної допомоги при звільненні; 4) стягнути з Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області на користь ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 5) стягнути з Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області на користь ОСОБА_1 , відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн..
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2023 року у задоволенні позову позивача відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Позивач вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що згідно наказу Державного комітету статистики від 05.12.2008р. №489 табель повинен бути підписаний відповідальною особою, керівником структурного підрозділу та погоджений керівником підприємства (установи, організації), крім того на ньому має бути зазначено найменування підприємства (установи, організації), назва структурного підрозділу, ідентифікаційний код ЕДРПОУ. Крім того, згідно відповіді Миколаївської міської військової адміністрації в неї взагалі відсутня відповідальна особа за ведення табелю обліку робочого часу. Тобто, Миколаївська міська військова адміністрація порушує вимоги ст.30 Закону України «Про оплату праці». Крім того, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження факту відсутності позивача на робочому місті. Щодо ненадання відпустки, то судом першої інстанції не було враховано положення п.8 ч.13 ст.10 Закону України «Про відпустки», п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ч.2 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Щодо зміни формулювання причин звільнення судом не враховано, що позивачем було подано заяву про звільнення з 07.07.2022р. за власним бажанням саме за ч.3 ст.38 КЗпП України. Також не враховано, що позивача не було ознайомлено із наказом про звільнення.
Відповідач надав відзив, у якому проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
Розпорядженням міського голови № 111-ОС від 21.07.2021 року позивача призначено на посаду начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради з 23 липня 2021 року (запис трудової книжки НОМЕР_2 ).
Згідно трудової книжки позивача, 23.07.2021 року позивачем складено Присягу посадової особи органів місцевого самоврядування та присвоєно 13 ранг посадової особи органів місцевого самоврядування в межах сьомої категорії посад.
Позивачем 01 червня 2022 року засобами електронного зв`язку на електронну адресу Миколаївської міської ради було спрямовано заяву про надання відпустки тривалістю 24 доби, з 06.06.2022 року.
Не отримавши інформації від роботодавця про надання відпустки, позивач 08 червня 2022 року направив на електронну адресу відповідача запит, в якому просив надати йому наступну інформацію: в зв`язку із чим його не було ознайомлено з наказом (розпорядженням) про надання ОСОБА_1 частини основної щорічної відпустки з 06.06.2022 року та у зв`язку із чим та на підстави чого не була виплачена заробітна плата за травень 2022 року.
На вказаний запит, позивачу була надана відповідь, в якій було зазначено про необхідність надати аргументовану відповідь (пояснення), щодо причин його відсутності з 02.05.2022 року на робочому місці; так як з позивачем відсутні будь-які контакти, в обліку робочого часу, під час воєнного стану, табелювання, щодо ОСОБА_1 здійснюється, відповідно, за кодом «НЗ» (відсутність з нез`ясованих причин); заяву про надання ОСОБА_1 частини основної щорічної відпустки, може бути розглянуто тільки після дотримання діючих законодавчих вимог під час воєнного стану в Україні.
Крім того, позивачу було роз`яснено про те, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, встановлених графіком, узгоджується між працівником та міським головою, не пізніше, як за два тижні до встановленого графіком терміну, а заява ОСОБА_1 датовано 01.06.2022 року, з наданням відпустки з 06.06.2022 року. Згідно графіку відпусток, основна відпустка у червні, запланована (узгоджена) на 15 календарних днів, а згідно заява на 24 календарних дні.
Позивачем 22 червня 2022 року засобами електронного зв`язку на електронну адресу Миколаївської міської ради було спрямовано заяву про надання відпустки тривалістю 15 календарних днів з 27.06.2022 року, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.
Крім того, позивач 22 червня 2022 року надав відповідачу пояснення щодо відсутності на робочому місці з 02.05.2022 року, вказавши, що 24.02.2022 року Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», по всій території України було введено воєнний стан. На нарадах під головуванням голови Миколаївської міської ради Гадяцького О.І., головою міської ради було наголошено, що в зв`язку з проведенням бойових дій на території України та з метою збереження життя і здоров`я працівників Миколаївської міської ради, без необхідної потреби не виходити на робочі місця та здійснювати функціональні обов`язки за місцем мешкання. На підставі цього, з метою збереження життя і здоров`я та в зв`язку з відсутністю в місті палива (що також унеможливлювало здійснення виїзду до місця розташування робочого місця м. Миколаївка), позивачем здійснювалось виконання функціональних обов`язків по місту мешкання.
Крім цього, позивач зазначив, що на підставі ст. 60-2 Кодексу Законів про працю ним було написано заяву про дистанційну роботу на період воєнного стану, на якій поставив свою резолюцію перший заступник Миколаївського міського голови Проскунін В.М., після чого цю заву залишив у себе заступник міського голови Ченцов А.О . В подальшому продовжуючи свою діяльність, позивачем за місцем мешкання згідно його функціональних обов`язків: здійснювалось супроводження судових справ, як в режимі відео конференції, так і в письмовому режимі (надсилання заяв, відзивів, заперечень та інше), крім того надавалась юридична допомога працівникам Миколаївської міської ради (перший заступник міського голови Проскунін В.М., начальник відділу освіти Бутко Л.Л., заступник міського голови Гребенюк В.П., та інш.), які зв`язувались із ОСОБА_1 за допомогою мобільного зв`язку та мобільних додатків (Viber, Telegram), виконання позивачем функціональних обов`язків здійснюється і до теперішнього часу.
В зв`язку з чим, позивач вказує, що викладене в листі Миколаївської міської ради щодо його відсутності будь-яких контактів не відповідає дійсності.
Позивачу 29 червня 2022 року була надана відповідь на його заяву від 22.06.2022 року, в якій зазначено, що згідно пояснення від 22.06.2022 року позивач, займаючи посаду начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради, пов`язану з виконанням функцій органу місцевого самоврядування, надав цілком не мотивовану відповідь. Заява позивача на дистанційну роботу на період воєнного стану до Миколаївської міської ради (загально організаційного відділу, де підлягає централізованій реєстрації попередньому розгляду і розподілу за відповідним напрямом) не надходила. Крім того, у даній відповіді позивачу було вказано на те, що заяву про надання йому частини основної щорічної відпустки, може бути розглянуто тільки після дотримання діючих законодавчих вимог під час воєнного стану в Україні. Також позивачу вказали на те, що конкретний період надання щорічних відпусток, у межах, встановлених графіком, узгоджується між працівником та Міським головою, не пізніше, як за два тижні, до встановленого графіком терміну, в той час коли заява ОСОБА_1 датована 22.06.2022 року, з наданням відпустки з 27.06.2022 року.
Позивачу було рекомендовано, для узгодження кадрових питань, особисто з`явитися до Миколаївської міської ради, та вирішити нагальні питання, згідно вимог законодавства України, як і інші працівники, які вирішуються з 24.02.2022 року, питання присутності на робочому місці в Миколаївській міській раді, саме з інших населених пунктів.
03 липня 2022 року, засобами електронного зв`язку на електронну адресу Миколаївської міської ради було спрямовано заяву про звільнення його з займаної посади з 07 липня 2022 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а саме не виплата заробітної плати, не наданням відпусток.
Розпорядженням міського голови м. Миколаївка № 91 від 29.07.2022 року позивача звільнено з посади посади начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради з 29 липня 2022 року відповідно до ст. 38 Кодексу Законів про працю в Україні. Підставою для видачі вказаного наказу слугувала заява від 03.07.2022 року.
Даним розпорядженням відділу бухгалтерського обліку та звітності виконавчого комітету Миколаївської міської ради було доручено провести розрахункові виплати при звільненні, а саме: компенсацію за невикористану відпустку, за період роботи з 23.07.2021 року по 22.07.2022 року основної відпустки, тривалістю 30 тридцять) календарних днів; 15 (п`ятнадцять) календарних днів додаткової відпустки за стаж роботи для посадових осіб в органах місцевого самоврядування; 15 (п`ятнадцять) календарних днів додаткової відпустки (УБД), згідно чинного законодавства.
Позивачем 24 липня 2022 року засобами електронного зв`язку на електронну адресу Миколаївської міської ради та на ім`я начальника Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області було спрямовано запит на інформацію, в якому він просив надати інформацію: в зв`язку з чим до теперішнього часу його не було ознайомлено з наказом про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; надати копії документів на підставі чого припинено нарахування та виплата ОСОБА_1 заробітної плати з травня 2022 року по теперішній час; нарахувати та виплатити заборгованість по заробітній платі з травня 2022 року по теперішній час.
13 вересня 2022 року позивач повторно звернувся із запитом від 24 липня 2022 року, крім того просив надати йому копію наказу про своє звільнення.
02 жовтня 2022 року, позивач у зв`язку із ігноруванням його запитів від 24.07.2022 року та 13.09.2022 року, знову звернувся до Начальника Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, із повторним запитом про надання інформації, в якому знову просив: надати йому інформацію: в зв`язку з чим до теперішнього часу його не було ознайомлено з наказом про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; надати копії документів на підставі чого припинено нарахування та виплата ОСОБА_1 заробітної плати з травня 2022 року по теперішній час; нарахувати та виплатити заборгованість по заробітній платі з травня 2022 року по теперішній час та надати копію наказу про звільнення.
На наведений запит була надана відповідь 05.10.2022 року, в якій позивачу було повідомлено, що 29 липня 2022 року Миколаївським міським головою було видано Розпорядження № 91 «Про звільнення начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради ОСОБА_1». Підстава для звільнення стала заява ОСОБА_1 від 03.07.2022 року. Дане розпорядження особисто під підпис не надавалось, оскільки позивач не з`явився до місця роботи, а місце його знаходження роботодавцю не відомо. Копія розпорядження про звільнення була надіслана за допомогою інформаційно - комунікаційних технологій на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яку позивач посилався у листування. Позивачу було вказано, що підставою для не нарахування йому заробітної плати з травня 2022 року є табель обліку робочого часу працівників виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в якому зазначена відмітка «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин. Документи розпорядчого характеру щодо невиплати ОСОБА_1 заробітної плати - не приймались. Підстави для нарахування ОСОБА_1 заробітної плати відсутні. Повний розрахунок було проведено та вся сума коштів виплачена у повному обсязі. Разом із вказаною відповіддю на запит позивача, йому було також надіслано копію Розпорядження № 91 від 29.07.2022 року про звільнення позивача.
Позивач 07 грудня 2022 року звернувся до начальника Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області із запитом на інформацію, в якому з метою досудового врегулювання спору, просив: 1) внести зміни в розпорядження № 91 від 29.07.2022 року, а саме: - п. 1 розпорядження змінити з « ОСОБА_1 - начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, з 29 липня 2022 року, відповідно до ст. 38 Кодексу Законів про працю України» на « ОСОБА_1 - начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, з 29 липня 2022 року, відповідно до ст. 38 ч. 3 Кодексу Законів про працю України»; 2) виплатити вихідну допомогу згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку; 3) нарахувати та виплатити заборгованість по заробітній платі з травня 2022 року до моменту звільнення; 4) надати копії табелю обліку робочого часу працівників виконавчого комітету Миколаївської міської ради, згідно якого позивачу не виплачувалась заробітна плата з травня 2022 року до моменту звільнення; 5) надати копії документів на підставі яких у табелю обліку робочого часу працівників виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 ставилась відмітка «НЗ» (доповідна, пояснення, розпорядження та ін.), в разі їх відсутності просив надати роз`яснення в зв`язку з чим та на підставі чого ставилась йому відмітка «НЗ»; 6) надати копію наказу, розпорядження та посадової інструкції, працівника виконавчого комітету Миколаївської міської ради, відповідального за ведення табелю обліку робочого часу працівників виконавчого комітету Миколаївської міської ради та повідомити, хто був відповідальний за ведення табелю в травні, червні та липні 2022 року; 7) надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за 2022 рік, по місячно (з розбивкою оклад, вислуга, премія і т.п.); 8) надати довідку про розрахунок виплат який був проведений з ОСОБА_1 при звільнені.
13 грудня 2022 року позивачу була надана відповідь на його запит від 07.12.2022 року, в якій відповідач вказав, що: 1) підстави для внесення змін до Розпорядження Миколаївського міського голови від 29.07.2022 року № 91 «Про звільнення начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради ОСОБА_1», на теперішній час, відсутні; 2) вимога щодо виплати вихідної допомоги, у розмірі тримісячної заробітної плати, згідно ст. 44 КЗпП, не має законних підстав. Виплати у розмірі тримісячної заробітної плати, виплачуються у разі порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору. Згідно розпорядження від 29.07.2022 року № 91 «Про звільнення начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради ОСОБА_1», не зазначено про звільнення позивача з посади на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП. Крім того, не вбачається, що перерахунку та виплати позивачу заробітної плати з травня 2022 року, по час звільнення; 3) щодо надання копії наказу, розпорядження та посадові інструкції працівника виконавчого комітету Миколаївської міської ради, відповідального за ведення табелю обліку робочого часу працівників виконавчого комітету Миколаївської міської ради, позивачу було вказане наступне: роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Підприємство, установа, організація для обліку робочого часу самостійно має визначати: осіб, відповідальних за ведення обліку використання робочого часу працівниками та оформлення табелів; посадових осіб, які мають засвідчувати своїми підписами інформацію, зазначену в табелях; строки подання табелів на підпис відповідним посадовим особам; строки подання табелів до бухгалтерії для нарахування заробітної плати; порядок унесення до табеля відомостей про нових працівників та вилучення з нього відомостей про звільнених працівників; правила та порядок присвоєння працівникам табельних номерів; правила і порядок коригування відомостей про фактичну роботу та відсутність працівників на роботі; до 24 лютого 2022 року, згідно посадової інструкції, відповідальною особою за ведення табелю обліку робочого часу, був призначений кадровик.
Позивачу також було в даній відповіді роз`яснено, що за умови обмеженої кількості працівників, які залишились виконувати свої посадові обов`язки, під час воєнного стану (активна фаза бойових дій на території в Миколаївської міської ради), табель обліку використання робочого часу заповнював працівник виконавчого комітету Миколаївської міської ради. Крім того, позивачу було роз`яснено, що згідно локальних нормативних документів, якщо працівник не виходить на роботу, а (саме, під час воєнного стану), відповідно до Законів України від 12.05.2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (зі змінами), від 15.03.2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами), Кодексу законів про працю України, працівнику, який не виходить на роботу, в табелі обліку робочого часу ставиться «НЗ».
Також відповідачем було вказано на те, що на законодавчому рівні не затверджено відповідних положень чи роз`яснень щодо відповідальних за ведення табеля обліку робочого часу.
Разом із даною відповіддю, на адресу позивача було надіслано: витяг з табелю робочого часу, копії документів про нараховану та виплачену заробітну плату за 2022 рік по місячно та копію розрахунку виплат, який був проведений з позивачем при звільненні.
15 грудня 2022 року, позивач звернувся до начальника Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області із запитом на інформацію, в якому просив надати копії документів на підставі яких у табелю обліку робочого часу працівників виконавчого комітету Миколаївської міської ради, йому ставилась відмітка «НЗ» (доповідна, пояснення, розпорядження та ін.), в разі їх відсутності просив надати роз`яснення в зв`язку з чим та на підставі чого ставилась позивачу відмітка «НЗ»».
Відповідно до наданих табелів за травень, червень та липень: позивач в період з 01.05.2023 року по день звільнення (29.07.2023 року), був відсутній на роботі, про що в табелях проставлено «НЗ». Останній день, коли позивач був на робочому місці - 29 квітня 2023 року.
Щодо вимог позивача змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , вказавши формулювання звільнення: « ОСОБА_1 - начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, з 29 липня 2022 року, відповідно до ст. 38 ч. 3 Кодексу Законів про працю України» та внести запис до трудової книжки, колегія суддів зазначає наступне.
Порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, визначено статтею 38 КЗпП України, за приписами якої працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
За приписами частини 3 цієї статті працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Таким чином, обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.
Аналіз наведених норм також дозволяє дійти висновку про те, що розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до розірвання цього договору, їх працівник визначає самостійно. У разі якщо зазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, він може відмовити в розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір на інших підставах, які працівником не вказувалися.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 , від 13 лютого 2023 року справа № 335/6034/21.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 03 липня 2022 року засобами електронного зв`язку на електронну адресу Миколаївської міської ради було спрямовано заяву позивача про звільнення його з займаної посади з 07 липня 2022 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а саме не виплата заробітної плати, не наданням відпусток.
Отже, при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для припинення трудового договору згідно частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства з боку роботодавця стосовно позивача на момент подання заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Стосовно порушення відповідачем трудового законодавства судом встановлено, що 01 червня 2022 року засобами електронного зв`язку на електронну адресу Миколаївської міської ради було спрямовано заяву позивача про надання відпустки тривалістю 24 доби, з 06.06.2022 року.
08 червня 2022 року позивач направив на електронну адресу відповідача запит, в якому просив надати йому наступну інформацію: в зв`язку із чим його не було ознайомлено з наказом (розпорядженням) про надання частини основної щорічної відпустки з 06.06.2022 року та у зв`язку із чим та на підстави чого позивачу не була виплачена заробітна плата за травень 2022 року.
На вказаний запит, позивачу була надана відповідь, в якій було зазначено про необхідність надати аргументовану відповідь (пояснення), щодо причин його відсутності з 02.05.2022 року на робочому місці; так як з позивачем відсутні будь-які контакти, в обліку робочого часу, під час воєнного стану, табелювання щодо позивача здійснюється, відповідно, за кодом «НЗ» (відсутність з нез`ясованих причин); заяву про надання частини основної щорічної відпустки, може бути розглянуто тільки після дотримання діючих законодавчих вимог під час воєнного стану в Україні.
Крім того, позивачу було роз`яснено про те, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, встановлених графіком, узгоджується між працівником та міським головою, не пізніше, як за два тижні до встановленого графіком терміну, а заява позивача датована 01.06.2022 року, з наданням відпустки з 06.06.2022 року. Згідно графіку відпусток, основна відпустка у червні, запланована (узгоджена) на 15 календарних днів, а згідно заява на 24 календарних дні.
У відповідності до вимог ст. 79 КЗпП України, п. 11 ст. 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.
Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Позивачем 22 червня 2022 року засобами електронного зв`язку на електронну адресу Миколаївської міської ради було спрямовано заяву про надання відпустки тривалістю 15 календарних днів з 27.06.2022 року, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.
Ця заява була подана позивачем також з порушенням наведених више вимог норм діючого законодавства.
На дану заяву, позивача було знову проінформовано про те що,  конкретний період надання щорічних відпусток у межах встановлених графіком, узгоджується між працівником  та міським головою, не пізніше ніж як за два тижні до встановленого графіком терміну та для вирішення кадрових питань позивачу необхідно з`явитися до Миколаївської міської ради та вирішити нагальні питання, згідно вимог законодавства України.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не було відмовлено позивачеві в наданні відпустки, а лише роз`яснено, що його заяву про відпустку необхідно оформити згідно норм діючого законодавства.
Згідно посадової інструкції начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради, позивач зобов`язаний дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, підпорядкованим міському голові Миколаївської міської ради, здійснює керівництво юридичним відділом, організовує його роботу, згідно з положеннями про юридичний відділ виконавчого комітету Миколаївської міської ради. Начальник юридичного відділу безпосередньо підпорядкований Миколаївському міському голові, першому заступнику міського голови та заступнику міського голови - керуючими справами виконавчого комітету.
Як встановлено вище, на запити позивача про не виплату йому заробітної платні за травень Миколаївська міська рада повідомляла останнього, що згідно з нормами діючого законодавства йому необхідно надати аргументовану відповідь (пояснення), щодо причин відсутності з 02.05.2022 року на робочому місці так як з позивачем відсутні будь які контакти (ст. 149 КЗпП), в обліку робочого часу, під час воєнного стану, табелювання щодо останнього (начальника юридичного відділу виконавчого комітету Миколаївської міської ради ОСОБА_1) здійснюється відповідно за кодом «НЗ» (відсутність з нез`ясованих причин).
Позивач 22 червня 2022 року надав відповідачу пояснення щодо відсутності на робочому місці з 02.05.2022 року, вказавши, що 24.02.2022 року Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», по всій території України було введено воєнний стан. На нарадах під головуванням голови Миколаївської міської ради Гадяцького О.І., головою міської ради було наголошено, що в зв`язку з проведенням бойових дій на території України та з метою збереження життя і здоров`я працівників Миколаївської міської ради, без необхідної потреби не виходити на робочі місця та здійснювати функціональні обов`язки за місцем мешкання. На підставі цього, з метою збереження життя і здоров`я та в зв`язку з відсутністю в місті палива (що також унеможливлювало здійснення виїзду до місця розташування робочого місця м. Миколаївка), позивачем здійснювалось виконання функціональних обов`язків по місту мешкання.
Відповідно до ч. 1 ст. 60-2 КЗпП дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією власника або уповноваженого ним органу, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій.
На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження прийняття міським головою Миколаївської міської ради  відповідного розпорядження про дистанційну роботу  позивача.
Також відсутні докази на підтвердження надіслання позивачем заяви щодо запровадження стосовно нього дистанційної роботи.
Згідно табелів за травень, червень та липень: позивач в період з 01.05.2023 року по день звільнення (29.07.2023 року), був відсутній на роботі, про що в табелях проставлено «НЗ». 
Колегія суддів також враховує, що у поясненні від 22 червня 2022 року позивач зазначав, що з метою збереження життя і здоров`я та в зв`язку з відсутністю в місті палива (що також унеможливлювало здійснення виїзду до місця розташування робочого місця м. Миколаївка), позивачем здійснювалось виконання функціональних обов`язків по місту мешкання.
У запиті від 24.07.2022р. позивач зазначив, що згідно з вимогою начальника військової адміністрації Донецькій області, начальника Слов`янської військової адміністрації, щодо евакуації населення, він був змушений виїхати за межі області та вимога прибути особисто для узгодження будь-яких питань є незаконною і такою, що ставить під загрозу його безпеку та суперечить п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці». 
Отже, позивачем визнавася факт відсутності на робочому місці у спірний період.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що відповідачем правомірно не виплачувалась заробітна плата позивачу за період його відсутності на робочому місці у відповідності до записів «НЗ» у табелі обліку робочого часу.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку про те, що матеріалами справи не підтверджено порушення трудового законодавства з боку роботодавця стосовно позивача на момент подання заяви про звільнення, а тому відсутні правові підстави для припинення трудового договору згідно частини третьої статті 38 КЗпП України. 
Під час розгляду справи судом не встановлено порушення відповідачем вимог ст.30 Закону України «Про оплату праці», п.8 ч.13 ст.10 Закону України «Про відпустки», п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ч.2 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а тому доводи апеляційної скарги в цій частині, колегією суддів не прийнято до уваги.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача змінити формулювання причини звільнення позивача вказавши формулювання звільнення, з 29 липня 2022 року, відповідно до ст. 38 ч. 3 Кодексу Законів про працю України» та виплатити заробітну плату за травень, червень та липень 2022 року.
Вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними, а тому також задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. 00 коп., колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням' її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року, 4 березня та 8 травня 2019 року, 21 жовтня 2020 року (справи №№640/14909/16-ц, 295/443/17, 233/3464/17, 580/1881/19, відповідно).
Отже, вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди судам слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.
Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
Із врахування вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Про те, жодного доказу, які б дозволяли суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, заподіяної внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачем не надано, а судом не встановлено.
Відтак, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2023 року по справі №200/666/23 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2023 року по справі №200/666/23 - залишити без змін.
Постанова у повному обсязі складена та підписана 19 вересня 2023 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 19 вересня 2023 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                                                    Т.Г. Гаврищук

Судді                                                                                                                                 І.В. Геращенко

                                                                                                                                    Е.Г. Казначеєв