ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2023 року
м. Київ
справа № 202/2564/19
провадження № 61-16386св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - Дніпровська міська рада,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч Сергій Анатолійович,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного 
суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Слюсар Л. П., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 
2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2019 року Дніпровська міська рада звернулася з позовом до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч С. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації та виселення.
В обґрунтування позову вказувала, що квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована 
за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 19 листопада 1993 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № И-3017, та зареєстрованого у Комунальному підприємстві (далі - КП) «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в реєстровій 
книзі № 30п за № 116.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадкоємці у ОСОБА_3 відсутні та, відповідно, спадкова справа щодо його майна не заводилась. 
Однак у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 
за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру 
АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С. А. виданий 10 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С. А. та зареєстрованим за номером 641.
Вказувала, що за змістом пункту 3 вказаного договору купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № И-3017 
від 19 листопада 1993 року та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116. 
У листі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради 
№ 1/9-1489 від 16 серпня 2017 року зазначено, що розпорядженням органу приватизації від 19 листопада 1993 року № И-3017 вказану квартиру передано у власність ОСОБА_3 , який отримав свідоцтво про право власності на квартиру. 
Отже ОСОБА_2 спірна квартира не належала, тому вона не мала права її відчужувати ОСОБА_1 .
Враховуючи, що підставою для реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 є недійсний договір купівлі-продажу, у останньої не виникло право власності на квартиру, тому і підстави для її проживання у спірній квартирі відсутні.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року у справі № 202/6418/18 визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною, яка відкрилась після ОСОБА_3 , та передано спадкове майно у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Посилаючись на правові підстави статей 203, 215, 319 ЦК України Дніпровська міська рада просила:
- визнати недійсним договір купівлі-продажі від 10 липня 2017 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира 
АДРЕСА_1 ;
- скасувати запис № 21316032 про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 , здійснений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С. А. 10 липня 2017 року, (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 36069990 від 10 липня 2017 року);
- визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування вказаною квартирою, та виселити її з квартири без надання іншого жилого приміщення;
- усунути Дніпровській міській раді перешкоди у здійсненні права на користування та розпорядження зазначеною шляхом зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 
2020 року відмовлено у задоволенні позову.
Ухвалюючи рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд першої інстанції зазначив, що оспорюваний договір порушує публічний порядок, є нікчемним та не створює жодних прав та обов`язків для сторін цього договору. Місцевий суд зазначив про відсутність підстав для визнання недійсним вказаного договору у судовому порядку, оскільки такий правочин є нікчемним в силу закону. Позовну вимогу про скасування запису про право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру суд першої інстанції вважав похідною від вимоги про визнання недійсним договору, тому відмовив у її задоволенні.
Також суд першої інстанції зазначив, що Дніпровська міська рада не є власником квартири, тому відсутні підстави для задоволення пред`явленого нею позову про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зняття з реєстрації і виселення.
Місцевий суд врахував, що Дніпровська міська рада не є власником спірної квартири і вимог про визнання спадщини, яка відкрилась після ОСОБА_3 , відумерлою та витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради спірної квартири не заявляла.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 
2020 року - без змін.
Приймаючи постанову, апеляційний суд зазначив, що Дніпровська міська рада не є стороною оспорюваного договору, тому позовні вимоги в частині визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу та скасування запису  № 21316032 про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Також суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про відмову у задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зняття з реєстрації і виселення у зв`язку з їх недоведенням, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У листопаді 2020 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу з посиланням на те, що вказаний договір порушує публічний порядок і є нікчемним. У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 
2016 року у справі № 6-1528цс15 зазначено, що «відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо».
Помилковими вважає заявник і висновки суду апеляційної інстанції про те, що Дніпровська міська рада у обраний спосіб захисту прав не може вимагати визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки не є стороною цього договору. Такий висновок суду апеляційної інстанції суперечить висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові 
від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), згідно з яким застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Крім того, висновок апеляційного суду про відсутність у Дніпровської міської ради права оспорювати договір купівлі-продажу у зв`язку з тим, що вона не є стороною цього договору, не відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13 і 
від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, та висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 1519/19311/14-ц (провадження № 61-15602св18).
Також заявник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач має заявити вимоги про витребування спірної квартири 
від ОСОБА_1 , оскільки Дніпровська міська рада не є власником квартири і не може захистити право у зазначений спосіб. Такий висновок суду першої інстанції суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 та постанові 
Верховного Суду від 6 листопада 2019 року у справі № 641/1689/15 (провадження № 61-34143св18).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 1519/19311/14-ц (провадження № 61-15602св18), від 6 листопада 2019 року 
у справі № 641/1689/15 (провадження № 61-34143св18), постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, від 12 червня 
2013 року у справі № 6-32цс13, від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 19 листопада 1993 року, виданим виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № И-3017 та зареєстрованим у КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в реєстровій книзі № 30п за № 116, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .
З довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 15 серпня 2017 року № 10906 суди встановили, що на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі на квартиру АДРЕСА_1 містяться відомості про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (актовий запис про смерть № 559 
від 16 травня 2017 року).
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року у справі № 202/6418/18 задоволено заяву Дніпровської міської ради та визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після ОСОБА_3 , 
на квартиру АДРЕСА_1 . Передано спадкове майно ОСОБА_3 , яке складається з вказаної квартири у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 
2019 року у справі № 202/6418/18 вказане рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року скасовано за апеляційною скаргою ОСОБА_1 з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаної заяви Дніпровської міської ради. Постановою Верховного Суду 
від 26 лютого 2020 року у справі № 202/6418/18 скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, заяву Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою залишено без розгляду.
Судами встановлено, що 10 липня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С. А. за реєстровим № 641, за умовами якого ОСОБА_1 купила квартиру 
АДРЕСА_1 . 
У пункті 3 договору купівлі-продажу зазначено, що вказана належить 
ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 
19 листопада 1993 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № И-3017 від 19 листопада 
1993 року, та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116.
Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 149244437 
від 12 грудня 2018 року суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу (серія та номер НМО 169953), посвідченого приватним нотаріусом приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С. А. 10 липня 2017 року за № 641 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1296601912101; номер запису про право власності 21316032).
З довідки відділу обліку проживання № 1262 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 31 січня 2019 року, виданої відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, суди встановили, що у квартирі 
АДРЕСА_1 зареєстрована 
ОСОБА_1 з 1 серпня 2017 року.
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 
216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
У справі, яка переглядається, вимогу про визнання недійсним договору 
купівлі-продажу квартири Дніпровська міська рада обґрунтувала тим, що спірна квартира є відумерлою спадщиною і має перейти у власність територіальної громади міста Дніпра, а ОСОБА_2 на час вчинення оспорюваного правочину не була власником квартири.
Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність підстав для задоволення позову в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації у зв`язку з тим, що Дніпровська міська рада не є стороною договору.
Проте з вказаним висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги, та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права.
Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19 червня 
2019 року у справі № 1519/19311/14-ц (провадження № 61-15602св18) та узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.
Не врахувавши вказані висновки, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про можливість оспорення правочину виключно його стороною та не перевірив зазначені позивачем обставини щодо наявності порушення права (інтересу) територіальної громади міста Дніпра оспорюваним правочином, не надав оцінки поданим на підтвердження таких обставин доказам.
Апеляційний суд не врахував, що постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 202/6418/18 скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, заяву Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою залишено без розгляду з підстав існування у Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 спору про право на квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації, суд апеляційної інстанції не врахував, що місцевий суд вважав оспорюваний договір нікчемним і таким, що не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Зазначаючи інші мотиви для відмови у задоволенні позову у вказаній частині, суд апеляційної інстанції не перевірив вказаний висновок суду першої інстанції та передчасно залишив без змін його рішення у відповідній частині.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про неможливість оспорювання договору купівлі-продажу позивачем, висновки про відмову в позові в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації та виселення, також є передчасними.
За таких обставин доводи заявника про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 19 червня 
2019 року у справі № 1519/19311/14-ц (провадження № 61-15602св18), та висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 25 травня 
2016 року у справі № 6-605цс16, тобто заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є обґрунтованою.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд суду апеляційної інстанції. 
Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 
2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  В. В. Сердюк В. А. Стрільчук