Номер провадження: 22-ц/813/989/23 
Справа № 522/16318/17
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
при секретарі: Узун Н.Д., 
за участю: ОСОБА_1 , представника Одеської обласної прокуратури – Кавун А.В., 

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Приморського районного суду м. Одеси про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, -
в с т а н о в и в:

30 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Приморського районного суду м. Одеси про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на наступні обставини: 08 червня 2010 року прокуратурою м. Одеси була винесена постанова про порушення відносно позивача кримінальної справи за ознаками ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України.
27 липня 2010 року по місцю мешкання позивача та за адресою покійних батьків позивача були проведені обшуки.
Позивач стверджує, що усе досудове розслідування здійснювалось без жодної участі позивача, під час якого шляхом фальшування процесуальних актів, штучно створювались докази обвинувачення в скоєнні тяжких злочинів.
19 серпня 2010 року позивач був затриманий і без ознайомлення з постановою про примусовий привід, насильно доставлений до прокуратури м. Одеси. У той же день, позивач був завідомо незаконно затриманий за ст. 115 КПК України в редакції 1960 року.
20 серпня 2010 року, використовуючи неправдиві висновки судових експертиз і сфальшовані матеріали справи, позивачу було пред`явлено обвинувачення у скоєнні тяжких злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 і ч.2 ст. 366 КК України, яке було побудовано на припущеннях слідчого.
21 серпня 2010 року при розгляді подання прокуратури м. Одеси по обранню позивачу запобіжного заходу – утримання під вартою, строк затримання був продовжений до 10 діб.
27 серпня 2010 року при звільненні позивача із під тимчасового затримання, йому була обрана міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд.
06 вересня 2010 року кримінальна справа щодо обвинувачення позивача була направлена для розгляду в Приморський районний суд м. Одеси.
01 вересня 2010 року на першому попередньому засіданні суду з судового розгляду обвинувачення, було прийнято рішення про накладення арешту на усе майно позивача.
Позивач стверджує, що судове розслідування справи здійснювалось із порушенням розумних строків, що є порушенням вимог ст. 6 Європейської Конвенції по захисту прав і основних свобод людини (надалі Конвенція) і сучасних основних засад судочинства, викладених в п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України.
Судове провадження по справі із шістьма свідками з боку обвинувачення і одним підсудним в шести томах тривало у нерозумні строки – понад 4-х років. Крім того, згідно Закону України №3207-VI від 07.04.2011, позивач ще з 01 липня 2011 року перестав бути суб`єктом злочину у якому обвинувачувався, а саме по ст. 364 КК України, тоді як до останнього дня кримінального провадження, дії позивача незаконно і необґрунтовано кваліфікувалися саме за цією статтею КК України.
Після понад чотирьох років судового розслідування, при переконуючих доказах відсутності в діях позивача суспільно небезпечного діяння і заподіяної шкоди, замість винесення виправдувального вироку, було прийнято судове рішення про направлення справи на додаткове досудове розслідування.
За три роки додаткового досудового розслідування прокуратурою тричі виносились постанови про закриття кримінального провадження відносно звинувачення на підставі відсутності в діях складу кримінального правопорушення, дві з яких були скасовані Приморським районним судом м. Одеси.
Використавши всі національні засоби юридичного захисту своїх прав, позивач звернувся з позовом до Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) щодо незаконного кримінального переслідування, який в прийнятому рішенні 09 березня 2017 року, визнав факт неймовірно тривалого ходу кримінального судового слідства та відсутність ефективних засобів захисту прав людини в національному праві і направив про це повідомлення Уряду України.
Нарешті, 17 липня 2017 року Одеською місцевою прокуратурою №3, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, була винесена постанова про закриття кримінального провадження, по якому позивач протягом біля сьомі років незаконно обвинувачувався в скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України.
Закриття кримінального провадження за реабілітуючими ознаками є безперечним доказом незаконних рішень і дій представників попереднього слідства, прокуратури і суду щодо притягнення позивача до кримінальної відповідальності і обмеження конституційних прав, свободи та інтересів на протязі біля сьомі років незаконного кримінального переслідування.
В результаті незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності і необґрунтованими обмеженнями вільним розпорядженням своїх дій, були порушені права позивача на працю.
Так позивач має дві вищи освіти – економічну і юридичну, проте був позбавлений можливості вести активний спосіб життя і влаштуватися на роботу з використанням своїх спеціальних знань і досвіду для заробляння собі на життя, утримання сім`ї та виховування малолітнього сина.
Для прийняття на роботу до державних установ, відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» необхідно було надати довідку про відсутність судимості, тоді як у цей довідці на протязі п`яти років – з 2010 по 2015 року визначались відомості про притягнення позивача до кримінальної відповідальності за корисні злочини.
Незаконні дії працівників прокуратури щодо завідомо незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, позбавили позивача умов для використання права, гарантованого ст. 48 Конституції України, а саме на достатній життєвий рівень для себе і сім`ї. Обрання позивачу міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд позбавила права, гарантоване ст. 33 Конституції України – на свободу пересування.
Противоправне надання позивачу статусу підсудного з обов`язками бути постійно присутнім на судових засіданнях на протязі понад чотирьох років і перебування на підписці про невиїзд з 01 жовтня 2010 року по 21 травня 2015 року, позбавили позивача можливості вільно пересуватися по території країни, заключати відповідні договори і вести закону підприємницьку діяльність, гарантовану ст. 42 Конституції України, у особисто створеному господарчому товаристві TOB «Завод технічних олив «ОИЛБАЗ».
Рішення про накладення арешту на майно позивача, яке діяло з 01 жовтня 2010 року по 27 жовтня 2015 року, порушило право на розпорядження своєю власністю, викладеного у ст. 1 додаткового протоколу №1 Конвенції і ст. 41 Конституції України, що не надавало можливості на його продаж для розрахунку виниклого боргу за кредит, отриманий у АБ «УкрСиббанк».
При отримані кредиту позивач не прогнозував, і не міг передбачати незаконних рішень і дій посадових осіб прокуратури щодо завідомо незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності.
Даний кредит позивач розраховував погасити за звичайними обставинами, а саме зі своїх доходів, отриманих від своєї законної підприємницької діяльності, можливість заняттям якої, позивача позбавили в результаті обмежень його прав.
Складна життєва ситуація у якій опинився позивач, позбавила його джерела заробітку для сплати боргу по кредиту АБ «УкрСиббанк і на утримання сім`ї, примусило позивача звертатися до своїх друзів та знайомих і отримати від них кошти.
В результаті незаконного кримінального переслідування на протязі сімох років у позивача залишались не виконанні зобов`язання по сплаті позичок, отриманих по договорам займу і розписок у сумі:
- 16 500 доларів США громадянинові ОСОБА_2 ; 22 500 доларів США громадянинові ОСОБА_3 , 23 500 доларів США громадянинові ОСОБА_4 , 68 000 доларів США громадянинові ОСОБА_5 ..
Уся сума боргу за позичками друзів на наступний час складає 130 500 доларів США, що згідно курсу НБУ на час складання даного позову (1 $=25.751 гривен), становить суму – 3 335 807 гривен (130 500 х 25,751).
З квітня 2010 року, коли позивач вперше відчув з боку правоохоронних органів пильну увагу до своєї особистості і необґрунтоване втручання в його особисте життя, позивач ОСОБА_1 і члени його родини не мали душевного спокою, і весь цей час перебували в тяжкому психічному стані у зв`язку із надмірно довгого незаконного кримінального переслідування.
Втручання в особисте життя, шляхом негласного зовнішнього спостереження, вивели позивача з душевної рівноваги, пробудило тривожність і вимусило постійно перебувати у стані підвищеної нервової напруги, оскільки він побоювався провокацій стосовно себе і членів родини й постійно був вимушений аналізувати свої дії стосовно обставин які складались навколо нього.
Проведення обшуків з порушенням конституційного права на недоторканність житла, викладеного у ст. 30 Конституції України, поглибили у позивача і його дружини страх і почуття відчаю із-за беззахисності перед свавіллям державних органів правопорядку і примусили перебувати у тяжкому емоційному становищі.
Після завідомо незаконного приводу і затримання позивач зовсім втратив спокій. Весь час перебування в ІТУ на протязі 8-ми діб, позивач постійно піддавався психологічному тиску з боку співкамерників, які намагалися схилити його до визнання своєї вини у скоєнні злочинів, яких він не вчиняв.
Позивач також стверджує, що під час досудового і судового розслідування здійснювались слідчі дії, у тому числі виїмка документів у його партнерів по бізнесу, після чого керівники Херсонського товариства «Фатум» та Миколаївського підприємства «Таврія-Південь» по теперішній час ухиляються від поновлення із позивачем будь-яких справ, що свідчить про знищення його ділової репутації. Крім того, із-за тривалого строку незаконного кримінального переслідування, відновлення ділового престижу у підприємницької діяльності, зовсім неможливо.
Дуже негативний психологічний тиск вчиняв на позивача тяжке матеріальне становище в якому опинилася його родина у зв`язку із незаконним кримінальним переслідуванням на протязі сімох років. Витрати на залучення адвокатів і на здійснення інших засобів захисту своїх незаконно порушених прав, повністю знешкодили усі матеріальні запаси існування родини. Знижений рівень життя сім`ї позбавив можливості позивача жити за попереднім, звичайним образом життя, а саме відвідувати культурні заклади – театри, виставки, відпочивати за містом разом із сім`єю та здійснювати поїздки в інші місця України.
Тяжке матеріальне та моральне становище із-за перебування тривалий час під слідством, погіршили відносини з членами родини – дружиною, її матерю, іншими родичами. Окрім того, були зіпсовані стосунки з друзями і знайомими, які надали позивачу матеріальну допомогу у самий складний час життя.
Нерозумний строк кримінального переслідування визнав Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 09 березня 2017 року.
Відсутність ефективного способу захисту своїх прав під час кримінального провадження примусили позивача і членів його родини постійно відчувати душевні страждання, що вкрай негативно відобразилося на психічному благополуччі, настрою і душевної рівновазі, викликало підвищений неспокій і тривожність, страх, переживання й побоювання за непередбачуване майбутнє.
На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 у первісних позовних вимогах просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу на свою користь у якості відшкодування:
майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 3 335 807 (три мільйона триста п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот сім) гривен,
моральну (немайнову) шкоду у розмірі 1 521 600 (один мільйон п`ятсот двадцять одна тисяча шістсот) гривен, шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (т. 1, а.с. 2-9).
03 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 подав уточнену редакцію позовних вимог. Підстави заявлених позовних вимог не змінювались, проте позивач вже просив стягнути з Держави Україна матеріальну шкоду у розмірі 3 524 535 грн, з яких 3 506 535 грн кошти, які він отримав в якості позики, а також 18 000 грн, як оплату вартості залучення спеціаліста «Ніка-Консалт» для проведення дослідження. Окрім того, позивач просив стягнути моральну (немайнову) шкоду у розмірі 1 521 600 (один мільйон п`ятсот двадцять одна тисяча шістсот) грн. (т. 1, а.с. 73-80)
29 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із додатковими позовними вимогами в яких просив стягнути з Державного бюджету України матеріальну шкоду в недотриманні прибутку (упущеної вигоди) в результаті порушення цивільних прав, а саме позбавлення позивача права і можливості займатися законною підприємницькою діяльністю органами досудового слідства, прокуратурою в розмірі 2 800 000 (два мільйона вісімсот тисяч) гривен.
В обґрунтування вищевказаних позовних вимог позивач посилався на наступні обставини. Так позивач 02 грудня 2009 року зареєстрував Товариство з обмеженою відповідальністю завод технічних олив «ОЙЛБАЗ». Метою реєстрації підприємства було здійснення підприємницької діяльності по виготовленню базових мастил. В зв`язку з чим, позивач вирішив придбати 8-м залізничних цистерн різного об`єму, від 40 до 60 тонн. Окрім того, він придбав і доставив на приватний завод TOB «Таврія-Південь», паровий електричний котел для більш ефективної переробки сировини (глибини переробки), вартістю біля 30 000 доларів США, насосу високого тиску – бітумної установки для перекачування тяжких, щільних по своїй питомій вазі і в`язких продуктів нафтопереробки, виробництва Польщі, вартістю більш 20 000 доларів США, та горілок. У матеріалах кримінального провадження №1201317050002230 існують процесуальні документи – протоколи допитів керівництва TOB «Таврія-південь» м. Миколаєва, та протоколи огляду обладнання, доставлених на приватний нафтопереробний завод вказаного підприємства, які засвідчують про вищевказане і спорудженням позивачем на території заводу резервуарного комплексу для майбутньої співпраці для виробництва базових олив.
За допомогою фахівців Львівського науково нафтомасло заводу розроблені режими переробки сировини на вакуумній і атмосферній колонах нафтопереробного заводу TOB «Таврія-Південь».
Позивач стверджує, що в нього існували налагоджені відносини з державними і приватними підприємствами по закупівлі потрібних сортів видобувних сирої нафти в Криму і в Молдові. Малися відрегульовані стосунки з Львівським підприємством поліграфічної проекції по поставці базових мастил для виробництва поліграфічної фарби, у тому числі і кольорової. Були побудовані тісні стосунки з усіма маслозаводами України, які залишилися задоволені якістю пробних партій готової продукції і готові були платити передоплату за наступні поставки.
Але, всі позитивні наміри для створення ефективного і вкрай рентабельного підприємства для користі суспільства – сплати податкових платежів, створення робочих місць та і для достатнього рівня життя своєї родини, були зруйновані незаконними діями прокуратури і суду.
Позивач вважає, що в результаті незаконних дій посадових осіб прокуратури і суду по втручанню в господарську діяльність, при наявності стандартних умов без будь-яких порушень цивільних прав, недоотриманий доход від виготовлення базових мастил, з урахуванням індексу інфляції, дорівнює сумі 70 000 гривен в місяць, з 2010 до 2014 року складає 2 800 000 грн (т. 4, а.с. 23-27)
01 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про уточнення ціни позову, в якій він просив стягнути з Держави суму боргових зобов`язань у розмірі 130 500 (сто тридцять тисяч п`ятсот) доларів США;
– 18 000 грн за сплату в касу ПП «Ника-Консалт» за притягнення спеціаліста для проведення експертних досліджень під час судового провадження по фальсифікованому обвинуваченню в скоєнні тяжких злочинів, посвідчення про сплату приєднаний до уточненого позову, наданого у судовому засіданні, яке відбулося 03 листопада 2017 року;
– 1 260,04 грн за сплату поштових переказів, здійснених на протязі 2010-2017 років на суму 534,12 грн і сплачених послуг, пов`язаних з скануванням та копіюванням документів на суму 241,25 грн, приєднаних до клопотання, зареєстрованого в канцелярії суду 29 грудня 2017 року за №36293, а також документів на поштові перекази на суму 430,22 грн і на копіювання в сумі 54,50 грн, приєднаних до наступної заяви;
– 1 061,09 грн сплату поштових переказів документів до Європейського суду з прав людини, квитанції за які приєднанні до клопотання зареєстрованого в канцелярії суду 29.12.2017 за №36292;
– 3 140,78 грн – вартості витрат, заподіяних для придбання проїзних документів до Києву і назад до Одеси щодо відстоювання і поновлення своїх прав у державних органах в м. Київ, з приєднанням до наступної заяви проїзних документів до м. Києва і назад до м. Одеси за 04 грудня 2015 року;
– 1 813 000 (один мільйон вісімсот тринадцять тисяч) гривен моральної шкоди,
– 2 800 000 (два мільйона вісімсот тисяч) гривен упущеної вигоди, які позивач мав можливість реально одержати за звичайних обставин, якби цивільні права не були порушені незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду (т. 4, а.с. 38-44).
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Він пояснив, що на протязі сімох років він всіма засобами намагався довести відсутність у своїх діях складу кримінальних правопорушень, але слідчими прокуратури, прокурорами не приймалось належних заходів щодо якісного та об`єктивного розслідування. Він вважає, що справа на нього була «замовленою», про що свідчать дії прокуратури та суду. Під час досудового розслідування він подавав багато заяв та клопотань, проте вони не приймались слідчим. Позивач також пояснив, що в процесі розгляду справи у Приморському районному суді м. Одеси йому не давали можливість надати свої аргументи в суді, розгляд справи затягувався. Все це призвело до великого нервового потрясіння, порушення психічного стану, що одного разу він вирішив зробити акт самозапалення. В процесі досудового розслідування, розгляду справи по суді він звертався до всіх керівників влади України, народних депутатів, журналістів з метою об`єктивного проведення слідчих дій, але слідство тривало сім років. В зв`язку з чим, він був вимушений звертатись до Європейського суду з прав людини, де уряд України шляхом мирового урегулювання погодився сплатити грошову компенсацію на його користь. Всі дії правоохоронних органів призвели до того, що він не мав можливості займатись підприємницькою діяльністю, оскільки на його майно був накладений арешт, а також влаштуватись на роботу, оскільки від нього вимагали довідку про відсутність судимості, але в довідці вказувалось на наявність кримінального провадження. Позивач весь свій час присвячував лише спростуванню фактів, які були викладені слідством у звинувачуванні його в здійснення злочинів. Всі вищевказані факти призвели до втрати його ділових зв`язків, можливості отримати заробіток. У зв`язку з чим, він був вимушений займати коштів у друзів, оскільки йому було необхідно було погасити заборгованість за кредитним договором.
Прокуратурою Одеської області 13.10.2017, а також 23.10.2017 було надано заперечення щодо позовних вимог ОСОБА_1 .. Так прокуратурою визнався факт кримінального переслідування позивача протягом 7 років 1 місяці та 9 днів, проте мінімальний розмір відшкодування повинний встановити суму у розмірі 136 465 грн. Прокуратура вважає, що позивач не надав належних доказів спричинення йому матеріальної шкоди, а також розмір моральної шкоди занадто завищений (т. 1, а.с. 54-59, 64-69).
10 січня 2018 року, а також 23 січня 2018 року прокуратурою Одеської області було надано заперечення щодо уточнених позовних вимог ОСОБА_1 , в яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог, зважаючи на їх необґрунтованість (т. 3, а.с. 193-197, т. 4, а.с. 1-5).
27 лютого 2018 року прокуратурою Одеської області було надано відзив на додаткові позовні вимоги ОСОБА_1 у яких вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог, зважаючи на їх необґрунтованість (т. 4, а.с. 127-130).
В судовому засіданні представник Одеської обласної прокуратури позовні вимоги не визнав вважаючи, що позивач не тільки занадто завищив вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, але й намагається стягнути матеріальну шкоду, яка не пов`язана з фактом досудового розслідування щодо позивача.
10 квітня 2018 року до суду надійшов відзив від Державної казначейської служби України в якому вони просили відмовити у задоволенні позовних вимог, зважаючи на їх необґрунтованість (т. 4, а.с. 152-161).
В судове засідання представник Державної казначейської служби України не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином.
Представник Приморського районного суду м. Одеси в процесі розгляду справи позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Він вважає, що будь-яких незаконних дій в діяльності суддів Приморського районного суду м. Одеси не має, а посилання на упередженість щодо позивача є лише його особистою думкою.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Приморського районного суду м. Одеси про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду – задоволено частково.
Суд стягнув з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 1 279 354 грн 83 коп, витрати пов`язані з проведенням судової психіатричної експертизи у розмірі 8 478 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Приморського районного суду м. Одеси про відшкодування матеріальної шкоди, а саме: – вартості котлу електричного парового ПЕК-430335, сепаратору паронагрівача електричного СППЕ-120 і гідрофону в розмірі 98 350 грн; – вартості бітумної установки ДС-134М в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн; – вартості пальника рідко паливної М2-22-2-Т в розмірі 36 289 (тридцять шість тисяч двісті вісімдесят дев`ять) грн; – витрат на оплату поштових відправлень в розмірі 2 025 (дві тисячі двадцять п`ять) грн; – витрат на оплату по копіюванню та скануванню документів у розмірі 295 (двісті дев`яносто п`яти) грн; – витрат на оплату проїзних документів до м. Києва і повернення в м. Одесу у розмірі 3 140 (три тисячі сто сорок) грн; – вартості оплати наданих послуг, оплачених в касу ТОВ «Ника-Консалт» за залучення фахівця для проведення експертних досліджувань в процесі досудового розслідування у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн; – збитків, щодо повернення боргів – громадянину ОСОБА_6 – 22 500 доларів США, що становить 639 900 (шістсот тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот) грн, – громадянину ОСОБА_7 – 23 500 доларів США, що становить 668 340 (шістсот шістдесят вісім тисяч триста п`ятдесят) грн; – громадянину ОСОБА_2 – 16 500 доларів США, що становить 469 260 (чотириста шістдесят дев`ять тисяч двісті шість) грн залишено без задоволення у повному обсязі.
Додатковим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Приморського районного суду м. Одеси в частині відшкодування упущеної вигоди у розмірі 2 800 000 грн – залишено без задоволення у повному обсязі.
У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі, відповідач, Державна казначейська служба України, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 279 354,83 грн та витрат, пов`язаних з проведенням судово-психіатричної експертизи в розмірі 8 478,00 грн скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, а саме, Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою та не може відповідати за зобов`язаннями держави, тому суд першої інстанції помилково стягнув шкоду з ДКСУ. Судом не враховано, що позивач перебував під слідством та судом 7 років 1 місяць (або 85 місяців) та 9 діб, тому мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь позивача складає суму не менш 511 741, 95 грн (85 міс. х 6 000 грн = 510 000 грн + (6 000 /31+193,55 х 9 = 1 741,95 грн). Крім того, положення пунктів 1, 3, 9 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-УІІІ, що набрав чинності з 01 січня 2017 року, про те, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати та інших виплат, розрахункова величина застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року. На 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2 270,00 грн. Отже, сума моральної шкоди, про відшкодування якої вправі ставити позивач складає 192 950 грн. Таким чином, розмір моральної шкоди, визначений судом, є значно завищеним.
В апеляційній скарзі відповідач, Одеська обласна прокуратура, просить рішення суду першої інстанції змінити та зменшити суму відшкодування, посилаючись на те, що сума моральної шкоди, про відшкодування якої вправі порушити позивач, може становити 510 000 грн (6 000 грн х 85 міс), тому сума стягнута судом на користь позивача, не узгоджується з нормами ст. 13 Закону №266/94-ВР та є завищеною.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах та у відзиві позивача ОСОБА_1 на апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Одеської прокуратури Одеської області, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідачів Державної казначейської служби України і Одеської прокуратури Одеської області задоволенню не підлягають за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у разі встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 2014 року №266/94-ВР (надалі – Закону №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону №266/94-ВР).
Згідно із частинами другою, третьою статті 13 Закону №266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Судом першої інстанції встановлено, що 27 липня 2010 року працівниками ОГСБЕП ГУМВС України в Одеській області в присутності ОСОБА_1 було проведено обшук у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10-11).
В цей же день, працівниками ОГСБЕП ГУМВС України в Одеській області був проведений обшук у квартирі АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 12-13).
19 серпня 2010 року ОСОБА_1 був затриманий у якості підозрюваного (т. 1, а.с. 14-15).
20 серпня 2010 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України (т. 1, а.с. 16-17).
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2010 було відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого прокуратури м. Одеси Кужко С.С. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_1 та обрана міра запобіжного заходу – підписка про невиїзд (т. 1, а.с. 18-19).
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2010 року під час підготовчого судового засідання щодо розгляду кримінальної справи за звинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів передбачених ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України було прийнято рішення про накладення арешту на усе майно ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 20).
Постановою про закриття кримінального провадження від 17.07.2017, яка була прийнята керівником Одеської місцевої прокуратури №3, кримінальне провадження №12013170500002230 від 07.03.2013 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України відносно ОСОБА_1 , за підозрою у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України було закрито у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (т. 1, а.с. 29-36).
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду від 08.11.2018 по справі №296/2443/16-ц, провадження №61-30248св18.
Законом України «Про державний бюджет на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IX встановлено розмір мінімальної заробітної плати на 2021 рік, з 1 січня – 6 000 грн.
Позивач перебував під слідством 7 років, 1 місяць (або 85 місяців) та 9 діб, у зв`язку з чим, мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодування на користь позивача складає суму не менш (85*6 000 = 510 000) + (6 000/31=193,55*9 = 1 741,95) = 511 741 грн 95 коп.
Суд вважає, що даний розмір моральної шкоди не відповідає характеру та тривалості моральних страждань позивача та підлягає стягненню у значно більшому розмірі
Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 має вищу освіту за спеціальністю фінанси та кредит, диплом В-1 №553640 від 28.06.1977, а також освіту за спеціальністю «правознавство», диплом НОМЕР_1 від 04.06.1991 (т. 1, а.с. 90).
ОСОБА_1 був керівником ТОВ «Завод технічних олив «Ойлбаз», яке було зареєстровано 02.12.2009 (т. 3, а.с. 152-155).
З трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що він працював в органах МВС, мав заохочення за сумлінне виконання посадових обов`язків.
17 січня 2011 року він був прийнятий на посаду начальника відділу банківської безпеки АТ «Імексбанк», та 21 травня 2012 року звільнився за власним бажанням (т. 1, а.с. 92).
ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_8 , а також має на утриманні малолітнього сина – ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 3, а.с. 170, 240), має онучок – ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 3, а.с. 239).
Позивач з метою підтримання свого належного фінансового стану та погашення заборгованості за кредитним договором брав позики – 16 500 доларів США у своїх знайомих ОСОБА_2 ; 22 500 доларів США, у ОСОБА_3 , 23 500 доларів США у ОСОБА_12 , 68 000 доларів США у ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 95-102).
02 жовтня 2007 року ОСОБА_1 отримав за кредитним договором з АТ «Укрсиббанк» суму грошових коштів у розмірі 160 000 доларів США (т. 1, а.с. 121-143).
В період з 23.05.2011 по 27.09.2013 позивач дев`ять разів перебував на лікарняному (т. 1, а.с. 148-156).
Позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався з приводу порушення його конституційних прав під час досудового слідства та розгляду справи в суді до Президента України, Генерального прокурора України, Голів СБУ, МВС України, Комітету по боротьбі з корупцією і організованою злочинністю, народних депутатів України, Уповноваженому ВРУ з прав людини, Вищої Ради Юстиції та ін. (т. 1, а.с. 169-252, т. 2, а.с. 1-250, т. 3 а.с. 1-44, 254-255). У зв`язку із вищевказаними зверненнями ОСОБА_1 витрачав кошти на відправлення кореспонденції, що підтверджується наданими копіями квитанцій, а також прямував до м. Київ до керівництва правоохоронних органів, що підтверджується наданими квітками (т. 3, а.с. 44-113, 141-145, 175-179, т. 4, а.с. 45-74). Факт притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності без достатніх підстав був матеріалом для розслідувань журналістів у пресі (т. 3, а.с. 204-210).
Європейським судом з прав людини розглядалась справа Нечаєв проти України, заява №60489/16, яка була вирішена шляхом прийняття пропозиції від Уряду України на отримання справедливої компенсації у розмірі 900 Євро (т. 1, а.с. 23-25, т. 3, а.с. 129-140).
Висновком експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №19-2466 від 31.07.2020 встановлено, що у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості й виникли внаслідок незаконних рішень і дій органів прокуратури та суду щодо безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності. Досліджування ситуація кардинально змінила життя ОСОБА_1 , негативно вплинула на його особистість, спричинила моральні страждання. Орієнтований розмір грошового еквіваленту моральних страждань, становить від 80 000 до 120 000 доларів США.
Отже, позивач тривалий час був обмежений у здійсненні своїх конституційних прав та свобод, у результаті чого не мав можливості займатись підприємницькою діяльністю, а також працевлаштуватись. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, в т.ч. і з членами сім`ї, оскільки сам факт притягнення до відповідальності якості обвинуваченого та підсудного був доведений до відома громадськості, що негативно вплинуло на його стосунки з діловими партнерами та друзями, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Суд першої інстанції вважав, що враховуючи засади розумності, виваженості й справедливості є вірною встановлення суму моральної шкоди виходячи із суми 15 000 грн за кожний місяць перебування під слідством чи судом, що буде в цілому складати суму у розмірі (85*15 000=1 275 000) +(15 000/31=483,87*9=4 354,83)= 1 279 354 гривень 83 копійки.
В той же час, суд першої інстанції вважав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо стягнення вартості котлу електричного парового ПЕК-430335, сепаратору паронагрівача електричного СППЕ-120 і гідрофону в розмірі 98 350 грн; – вартості бітумної установки ДС-134М в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн; – вартості пальника рідко паливної М2-22-2-Т в розмірі 36 289 (тридцять шість тисяч двісті вісімдесят дев`ять) грн; – витрат на оплату поштових відправлень в розмірі 2 025 (дві тисячі двадцять п`ять) грн; – витрат на оплату по копіюванню та скануванню документів у розмірі 295 (двісті дев`яносто п`яти) грн; – витрат на оплату проїзних документів до м. Києва і повернення в м. Одесу у розмірі 3 140 (три тисячі сто сорок) грн; – вартості оплати наданих послуг, оплачених в касу ТОВ «Ника-Консалт» за залучення фахівця для проведення експертних досліджувань в процесі досудового розслідування у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн; – збитків, щодо повернення боргів громадянину ОСОБА_6 – 22 500 доларів США, що становить 639 900 (шістсот тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот) грн, громадянину ОСОБА_7 – 23 500 доларів США, що становить 668 340 (шістсот шістдесят вісім тисяч триста п`ятдесят) грн; громадянину ОСОБА_2 – 16 500 доларів США, що становить 469 260 (чотириста шістдесят дев`ять тисяч двісті шість) грн, упущеної вигоди у розмірі 2 800 000 грн.
Суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача щодо відшкодування вартості котлу електричного парового ПЕК-430335, сепаратору паронагрівача електричного СППЕ-120 і гідрофону в розмірі 98 350 грн; – вартості бітумної установки ДС-134М в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн; – вартості пальника рідко паливної М2-22-2-Т в розмірі 36 289 (тридцять шість тисяч двісті вісімдесят дев`ять) грн не підлягають задоволенню, оскільки по-перше, позивач не втратив право на вирішення даного спору в порядку господарського судочинства до TOB «Таврія-Південь», а по-друге, позивачем не доведений факт, що саме дії органів слідства, прокуратури та суду призвели до втрати вищевказаного обладнання.
Суд першої інстанції також вважав, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями органів слідства, прокуратури та суду, які призвели до необхідності витрачання коштів на оплату поштових відправлень в розмірі 2 025 (дві тисячі двадцять п`ять) грн; на оплату по копіюванню та скануванню документів у розмірі 295 (двісті дев`яносто п`яти) грн; на оплату проїзних документів до м. Києва і повернення в м. Одесу в розмірі 3 140 (три тисячі сто сорок) грн, оскільки вищевказані витрати були особистою ініціативою позивача, проте не є обов`язковими. В той же час, суд приймає данні витрати у якості додаткового обґрунтування розміру моральної шкоди.
Витрати, пов`язані із залученням фахівця для проведення експертних досліджень в процесі досудового розслідування у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн, які були оплачені в касу ТОВ «Ника-Консалт», повинні були вирішені на стадії досудового розслідування в порядку КПК України.
Суд першої інстанції також вважав, що позовні вимоги щодо повернення боргів громадянинам ОСОБА_6 – 22 500 доларів США, що становить 639 900 (шістсот тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот) грн, ОСОБА_7 – 23 500 доларів США, що становить 668 340 (шістсот шістдесят вісім тисяч триста п`ятдесят) грн; ОСОБА_2 – 16 500 доларів США, що становить 469 260 (чотириста шістдесят дев`ять тисяч двісті шість) грн не підлягають задоволенню, оскільки дані позики ОСОБА_1 брав на свої особисті потреби, а також відсутній причинно-наслідковий зв`язок між даними діями позивача та діями органів слідства, прокуратури та суду.
Суд першої інстанції також вважав, що відсутні підстави для стягнення упущеної вигоди в розмірі 280 0000 грн, оскільки позивач лише вказує на намагання запуску виробництва, проте безпосередніх доказів здійснення підприємницької діяльності не надав. Судові витрати по справі складають із витрат, які пов`язані з проведенням судової психіатричної експертизи в розмірі 8 478 грн, які підлягають стягненню на користь позивача.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду та порядком відшкодування шкоди з Держави Україна. 
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.
Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним обґрунтованість підстав позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на проведення експертизи. А відповідачами Державною казначейською службою України та Одеською обласною прокуратурою не доведено що розмір моральної шкоди, визначений судом є завищеним.
Так, судом першої інстанції встановлено та визнано відповідачами, що позивач ОСОБА_1 7 років, 1 місяць (або 85 місяців) та 9 діб.
Розглядаючи аналогічну справу. Верховний суд у постанові від 22 липня 2020 року у справі №495/6187/16 (провадження №61/8385св20) зробив наступний правовий висновок: «встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відшкодування шкоди ОСОБА_1 на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати за 22 місяці перебування позивача під слідством та судом у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, визначивши відшкодування у розмірі 150 000,00 грн. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував тривалість незаконного перебування під слідством та судом, порушення звичайного ритму життя та виникнення певних обмежень та незручностей у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності».
У постанові від 24 лютого 2021 року у справі №522/4970/18 (провадження №61-7773св20) Верховний суд дійшов наступного правового висновку: «встановивши, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом позивачу заподіяно моральну шкоду, яка проявилась у порушенні нормальних життєвих стосунків, нанесенні шкоди діловій репутації, захворюванні батька позивача, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення Закону №266/94-ВР та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, розмір відшкодування якої визначається із урахуванням обставин справи, засад розумності та справедливості, проте у будь-якому разі не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що діяв на момент розгляду справи у суді».
Доводи відповідача Державної казначейської служби України в апеляційній скарзі що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки при визначенні розміру моральної шкоди необхідно застосовувати не розрахункову величину мінімальну заробітну плату, а прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня календарного року, не приймаються до уваги за таких підстав.
У постанові від 04 грудня 2019 року у справі №468/901/17 (провадження №61-2934св18) Верховний суд виходив з наступного правового висновку: «змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, апеляційний суд, виходив із того згідно з пунктами 3 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України   від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата не підлягала застосуванню як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Тобто суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати на рівні 1 600 грн за кожен місяць перебування позивача під слідством.
Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Отже, апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції помилково застосував розрахункову величину мінімальної заробітної плати у розмірі  1 600 грн.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року відсутні.
Таким чином, враховуючи положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати у сумі 3 200 грн.
Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі №489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі №205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі №534/955/17 (провадження №61-22539св18)».
Законом України «Про державний бюджет на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IX встановлено розмір мінімальної заробітної плати на 2021 рік, з 1 січня – 6 000 грн.
Суд першої інстанції правильно виходив, що, оскільки позивач перебував під слідством 7 років, 1 місяць (або 85 місяців) та 9 діб, то мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодування на користь позивача складає суму не менш (85*6 000=510 000) +(6 000/31=193,55*9=1 741,95)= 511 741 грн 95 коп, але помилково визначав розмір моральної шкоди, виходячи із суми 15 000 грн за кожний місяць перебування під слідством чи судом, що буде в цілому складати суму у розмірі (85*15 000=1 275 000) +(15 000/31=483,87*9=4 354,83)= 1 279 354 грн 83 коп.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду та Верховного Суду України, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», з урахуванням положень частини 3 статті 23 ЦК України, а також роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), викладених у п. п. 3, 9 постанови, колегія суддів дійшла висновку, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції є обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що зазначений розмір моральної шкоди визначений з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, є співмірним із заподіяною шкодою і достатнім для відновлення морального становища позивача.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19)).
Крім того, зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкт його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим, з огляду на таке.
Так, у постанові від 24 лютого 2021 року у справі №522/4970/18 (провадження №61-7773св20) Верховний суд дійшов такого правового висновку: «разом з тим зазначення апеляційним судом у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкт його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим, з огляду на таке.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18).
Отже, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що резолютивна частина постанови підлягає зміні в частині зазначення про стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України».
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури та суду 1 279 354 грн 83 коп.
Посилання в апеляційній скарзі позивача ОСОБА_1 на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі, не приймаються до уваги, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 263, 264 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції частині визначення судом розміру моральної шкоди та зазначення про стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України в розмірі 1 279 354 грн 83 коп. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року змінити в порядку стягнення моральної шкоди та витрат пов`язаних з проведенням судової психіатричної експертизи, виклавши 2 абзац резолютивної частини рішення суду в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 1 279 354 гривень 83 копійки та витрати пов`язані з проведенням судової психіатричної експертизи у розмірі 8478 гривень».
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 03 липня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

А.І. Дришлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік