ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2023 року          м.Дніпро         Справа №  904/3229/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Чус О.В., Іванова О.Г.
при секретарі судового засідання Бурчаку А.Ю.

Представники сторін:
від позивача: Дорошенко Сергій Олександрович, посвідчення №0832 від 27.02.2017 р., адвокат;
відповідач: Кудіярова Тетяна Валеріївна, паспорт серії НОМЕР_1 від 14.02.2012 р.;
від відповідача: Макаров Владислав Георгійович, посвідчення №1711 від 23.11.2018 р., адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2023 (повний текст складено та підписано 24.02.2023 суддя Татарчук В.О.) у справі №904/3229/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза", м. Дніпро
до Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни, м. Дніпро
про стягнення заборгованості за договором оренди майна

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Алонза" звернулось з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просить стягнути заборгованість в загальному розмірі 233611,46грн, з якої: 28903,80грн основний борг, 4327,34грн пеня, 554,19грн 3% річних, 4826,13грн інфляційні витрати, 195000,00грн неустойка за прострочення повернення приміщення. Судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу просить покласти на відповідача. Надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 201,53грн просить повернути позивачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" від різниці між первісним та зменшеним розміром позовних вимог.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором суборенди приміщення №401 від 20.10.2021 в частині повної та своєчасної оплати орендних та експлуатаційних платежів за період з грудня 2021 року по лютий 2022 року. Також позивач зазначає, що відповідач не своєчасно повернув об`єкт оренди після закінчення дії договору у зв`язку з чим, просить стягнути з останнього неустойку за прострочення повернення приміщення за загальний період з 01.03.2022 по 11.09.2022.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2023 у справі №904/3229/22 позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" 28903,80грн - основного боргу, 554,19грн - 3% річних, 4826,09грн - інфляційних витрат, 4264,72грн - пені, 578,23грн - витрат зі сплати судового збору та 6517,99грн - витрат на професійну правничу допомогу. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" 0,04грн інфляційних втрат, 62,62грн пені, 195000,00грн неустойки з прострочення повернення приміщення та 32982,01грн витрат на професійну правничу допомогу. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Алонза" з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір у розмірі 201,53грн, який сплачений платіжним дорученням №2490 від 23.09.2022.
Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідно до умов п. 1.1, укладенного 20.10.2021р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Алонза" (далі орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Кудіяровою Тетяною Валеріївною (далі суборендар, відповідач)  договору суборенди приміщення №401 (далі договір), орендодавець передає суборендарю в тимчасове платне користування приміщення №401 площею 124,00кв.м. на 4 (четвертому) поверсі в будівлі центра, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Боброва, буд. 1.
За період користування орендованим приміщенням з 01.11.2021 по 28.02.2022 позивачем було нараховано відповідачу до сплати 66 003,80грн, з яких: 45500,00грн орендна плата, 20503,80грн експлуатаційні витрати.
Як зазначає позивач і підтверджується, наданими відповідачем платіжними дорученнями (а.с. 96-100 том 1), та актом звірки взаємних розрахунків (а.с. 16 том 2), відповідач здійснив часткову оплату у загальній сумі 37100,00грн.
Враховуючи те, що представник відповідача у судовому засіданні 14.02.2023 звернувся із заявою про виключення із числа доказів наданих ним копій квитанцій №0.0.2349833746.1 від 20.11.2021, №0.0.2352204437.1 від 22.11.2021 та №0.0.2359702382.1 від 29.11.2021 (а.с. 236-238 том 1), суд не приймає їх як доказ оплати саме спірної заборгованості.
З урахуванням викладеного, заборгованість відповідача з орендної плати за спірний період становить 28903,80грн (8652,82грн за січень 2022 року та 20250,98грн за лютий 2022 року).
Доказів оплати орендних платежів та експлуатаційних витрат за період з січня по лютий 2022 року у сумі 28903,80грн відповідач суду не надав, доводів, наведених в обґрунтування позову, не спростував, в зв`язку із чим, місцевий господарський суд дійшов виснвоку про обгрунтованість та , відповідно, наявність підстав для задоволення позовних вимог стягнення основної заборгованості у розмірі 28903,80грн.
Здійснивши перевірки здійсненого позивачем розрахунку пені, місцевий господарський суд встановив, що позивачем допущено арифметичні помилки, а також не враховані положення ЦК України щодо обрахунків перебігу строків, з урахуванням дати виникнення у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем, меж позовних вимог та здійснених відповідачем оплат, правомірними є позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 4264,72грн за загальний період з 11.01.2022 по 09.08.2022, з яких:
- 1135,53грн за період з 11.01.2022 по 11.07.2022 із заборгованості 8652,82грн за оренду приміщення у січні 2022 року;
- 3129,19грн за період з 11.02.2022 по 09.08.2022 із заборгованості 20250,98грн за оренду приміщення у лютому 2022 року.
         Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 4826,13грн за загальний період з лютого 2022 року по серпень 2022 року, місцевий господарський суд встановив, що арифметично вірною буде заявлена до стягнення сума інфляційних втрат у розмірі 4826,09грн за загальний період з січня по серпень 2022 року та 3% річних у розмірі 554,19грн.
        Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки за порушення строку повернення орендованого приміщення у розмірі 195000,00грн, розрахованої позивачем на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, за період з 01.03.2022 по 11.09.2022, місцевий господарський суд, досліджуючи в сукупності наявні в матеріалах справи :
-          заяву про небажання продовжувати орендні відносини від 24.02.2022 (а.с. 240, 241 том 1),
-           лист позивача до АТ КБ «Приватбанк» про зупинення роботи ТРЦ «Приозерний» і доступу до будівлі (а.с. 90 том 2)
-          акт № 401-1 встановлення факту самовільного звільнення суборендарем і огляду орендованого приміщення №401 від 12.09.2022 (а.с. 38 том 1), з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми неустойки, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, господарський суд вважає, що відповідач 24.02.2022, тобто до закінчення дії договору, попередив позивача про звільнення зазначеного приміщення, а у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та зупинення дії ТРЦ «Приозерний» і не мав належної можливості передати об`єкт оренди позивачу саме за актом приймання-передачі, як то передбачено умовами договору.
Наданий позивачем акт № 401-1 встановлення факту самовільного звільнення суборендарем і огляду орендованого приміщення №401 від 12.09.2022, на думку суду першої інстанції не є безспірним доказом того, що відповідач звільнив приміщення лише 12.09.2022.
Інших доказів, які б підтверджували користування відповідачем спірним приміщенням після закінчення дії договору і до 12.09.2022, позивачем не надано.
Оскільки позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог до загальної суми 23 3611,46грн, суд визнав такими, що підлягають задоволенню витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6517,99грн (38548,80 х 39500,00/233611,46 = 6517,99).

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Алонза" подало апеляційну скаргу, в якій просить в частині відмови в задоволенні позовних вимог по стягненню 195000,00 грн – неустойки з прострочення повернення приміщення та 32    982,01 грн витрат на професійну правничу допомогу – змінити. В іншій частині рішення суду залишити в силі та без змін.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

1. Суд, для здійснення звільнення відповідача від відповідальності за неповернення позивачу орендованого майна із суборенди після закінчення договору, вчинив по суті прощення 100% відповідного боргу відповідачу за рахунок позивача, застосувавши для цієї мети наступні «загальні» положення ЦК України і ГК України. Позивач в апеляційній скарзі зазначив, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором. Процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.».
-1.1.Таке застосування судом «загальних» положень ЦКУ і ГКУ до спірних правовідносин у спосіб ПОВНОГО ЗВІЛЬНЕННЯ ВІДПОВІДАЧА ВІД ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ відповідно до вимог ч.2 ст.785 ЦК України, є виключним актом «фінансового милосердя», грубо порушує принципи здійснення господарського судочинства, такі як змагальність, диспозитивність, рівність сторін перед законом і судом, і фактично зводиться до порушення права Позивача на справедливий суд
- 1.2. Верховний суд у постанові Касаційного господарського суду від 07.04.2020р. у справі №924/599/19 висловив правову позицію, згідно з якою положення ст.551 ЦК щодо можливості зменшення неустойки, передбаченої в ч.2 ст.785 цього кодексу, не застосовуються. Позаяк така неустойка є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою в ст.549 ЦКУ і ст.230 ГКУ. А тому суд першої інстанції неправильно і безпідставно застосував положення ст. 549-552 Цивільного кодексу України до правовідносин, які виникли на підставі ч.2 ст.785 ЦК України для зменшення до рівня « 0,00» грн.. майнової відповідальності Відповідача за неправомірне користування майном, що було об`єктом орендних відносин.
-          Суд, у мотивувальній частині рішення не зазначив норму права, якою б встановлювалася можливість, у якості правової підстави повного звільнення Відповідача від відповідальності, передбаченої ч.2 ст.785 ЦК України за
-          невиконання ним обов`язку з повернення об`єкту із суборенди Орендодавцю (Позивачу). Внаслідок відсутності в тексті судового рішення відповідного нормативно- правового обґрунтування такого « 100%-вого звільнення» Відповідача від відповідальності за ч.2 ст.785 ЦК України - таке рішення суду не відповідає вимогам Законності, оскільки не ґрунтується на відповідній нормі закону в цій частині, і таке рішення не може вважатися обґрунтованим.
-          В тексті рішення не наведено жодних фактичних обставин, які б на думку суду мали наслідком «унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам». Такі обставини і докази судом не досліджувалися.
-          Разом з цим, судом було повністю проігноровано фактичні обставини і підтверджуючі ці обставини докази, надані Позивачем, які прямо підтверджують несення Позивачем, як Первісним Орендарем будівлі ТРЦ «Приозерний» (в якій знаходилося і «суборендоване» Відповідачем майно) ПОВНОГО ТЯГАРЯ ВСІЄЇ МОЖЛИВОЇ МАЙННОВОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ Позивача перед власником і Орендодавцем цієї будівлі - АТ КБ «Приватбанк».
2. Судом для повного звільнення відповідача від відповідальності використано не належні і недопустимі докази. Щодо незаконності зазначення судом в судовому рішенні у якості начебто «поважної» причини для неповернення відповідачем майна із суборенди позивачу - «у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану» і «зупинення ТРЦ «Приозерний». Суд, з метою повного звільнення відповідача від відповідальності відмовився/ухилився від дослідження належних і недопустимих доказів, наданих сторонами в підтвердження наявності у відповідача всіх наявних можливостей для повернення приміщення позивачу.
3. Не правильне застосування судом положень чинного законодавства -матеріального права - положень статті 785 цивільного кодексу України і статті 218 господарського кодексу України, які підлягали застосуванню у спірних правовідносинах в частині встановленої відповідальності відповідача за не повернення орендованого майна після закінчення строку договору суборенди. Не врахування судом сталих правових висновків, викладених в постановах верховного суду в аналогічних правовідносинах. На думку скаржника яким би способом в Договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення Договору, що відбулося у спірних правовідносинах, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 ЦКУ.
4. Помилкове врахування судом у спірних правовідносинах правових висновків, викладених у постанові великої палати верховного суду від 18.03.2020р. По справі № 902/417/18. На думку скаржника постанова великої палати верховного суду від 18.03.2020р. По справі № 902/417/18 не може бути застосована через наступне: 1) предметом судового розгляду по справі № 902/417/18 (постанова ВП ВСУ від 18.03.2020р.) є стягнення заборгованості за договором поставки, 2 заборгованість виникла у вигляді договірної пені, штрафу та відсотків річних, 3) розмір оспорюваних в справі сум договірної пені, штрафу та відсотків річних визначено Сторонами за договором шляхом погодження його умов, 4)          розмір стягуваних сум штрафних санкцій і відсотків річних може встановлюватися і змінюватися за угодою сторін.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

У відзиві на апеляційну скаргу Фізична особа-підприємець Кудіярова Тетяна Валеріївна вказує, що:
- Щодо стандарту доказування відповідач зазначає, що судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі аргументи позивача і відповідача та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень позивача і відповідача судом до уваги не була прийнята, оскільки на думку суду не спростовують наведених вище висновків.
- На думку відповідача, щодо вимоги про стягнення з відповідача 195000,00 грн. неустойки судом застосовані діючі норми законодавства цілком законно та обґрунтовано. Однак, відповідач, також наголошує, що досліджуючи в сукупності наявні в матеріалах справи такі докази, як заяву про небажання продовжувати орендні відносини від 24.02.2022, лист позивача до АТ КБ «Приватбанк» про зупинення роботи ТРЦ «Приозерний» і доступу до будівлі, акт №401-1 щодо встановлення факту самовільного звільнення суборендарем та акт огляду орендованого приміщення №401 від 12.09.2022. На думку відповідача, з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми неустойки, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов’язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов’язання, господарський суд вважає, що відповідач 24.02.2022, тобто до закінчення дії договору, попередив позивача про звільнення зазначеного приміщення, а у зв’язку з введенням в Україні воєнного стану та зупинення о ТРЦ «Приозерний» не мав належної можливості передати об’єкт оренди позивачу саме за актом приймання-передачі, як то передбачено умовами договору.
Відповідач наголошує, що наданий позивачем акт №401-1 встановлення факту самовільного звільнення суборендарем і огляду орендованого приміщення №401 від 12.09.2022, не є безспірним доказом того, що відповідач звільнив приміщення лише 12.09.2022р., але чітко фіксує, що вже до 24.02.2022р. приміщення було звільнено, майна відповідача в приміщенні не було.
Як висновок, щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 195000,00 грн. неустойки за несвоєчасне повернення об’єкту оренди, відповідачем зазначено, що суд цілком законно і послідовно не вбачає підстав для задоволення цієї вимоги. Крім того відповідач просить прийняти до уваги і припинення Позивачем надання послуг з надання в суборенду приміщень ТРЦ "Приозерний" з 24.02.2022p. та втрату Позивачем права надавати послуги з надання в суборенду приміщень ТРЦ «Приозерний" з 11.08.2022 р. у зв`язку з розірванням договору оренди з АТ КБ "Приватбанк", про яке Позивач не поставив до відома Відповідача, а приховував цей факт.
- Щодо розподілу судових витрат, на думку відповідача, обов’язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною Відповідача таке клопотання було подано та з аналогічним клопотанням Відповідач звертавсяться і до суду апеляційної інстанції.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2023 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Іванова О.Г., Антоніка С.Г.
Ухвалою суду від 15.03.2023 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи №904/3229/22. Розгляд питання про залишення апеляційної скарги без руху, про повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2023 у справі №904/3229/22 відкладено до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
17.03.2023 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 904/3229/22.
Ухвалою суду від 22.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2023 у справі №904/3229/22. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 19.04.2023 о 12:00 годин.
19.04.2023 судове засідання не відбулося через перебування судді Іванова О.Г. у відпустці.
У зв`язку з виходом судді Іванова О.Г. з відпустки ухвалою суду від 08.05.2023 розгляд справи призначено у судовому засіданні на 02.08.2023 о 12:40 годин.
Про дату час і місце розгляду справи відповідач – 2 був повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку на його електронну адресу копій ухвал апеляційного господарського суду, а також рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення №490009884066 (т2 а.с.103), №4900099100716 (т.2 а.с. 105), №4900099847617 (т.2 а.с. 119), тощо.
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Таким чином, не лише на суд покладається обов`язок належного повідомлення сторін про час та місце судового засідання, але й сторони повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Крім того, згідно з Порядком ведення державного реєстру судових рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2006р. за № 740, кожна фізична або юридична особа має загальний доступ до судових рішень, внесених до Реєстру. Відкритий доступ користувачів до електронних копій судових рішень здійснюється цілодобово та безоплатно через офіційний веб-портал ДСА.
Таким чином, представники сторін мають можливість ознайомитись з текстами процесуальних документів по вказаній справі в державному реєстрі судових рішень.
Беручи до уваги, що неявка представника відповідача-2 не перешкоджає перегляду справи по суті, матеріали справи є достатніми для її розгляду у судовому засіданні, справа переглядалася без участі представника Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області за наявними у справі матеріалами.
02.08.2023 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

20.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Алонза" (далі орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Кудіяровою Тетяною Валеріївною (далі суборендар, відповідач) укладено договір суборенди приміщення №401 (далі договір).
Відповідно до п. 1.1 договору, орендодавець передає суборендарю в тимчасове платне користування приміщення №401 площею 124,00кв.м. на 4 (четвертому) поверсі в будівлі центра, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Боброва, буд. 1.
Орендодавець користується центром та має право передавати приміщення центру в суборенду на підставі договору оренди №б/н від 28.04.2020 (п. 1.2 договору).
Приміщення є предметом іпотечного договору №10 від 06.03.2014, який укладений між АТ КБ "Приватбанк" та Національним банком України (п. 1.3 договору).
Згідно з п. 2.2 договору приміщення передається орендодавцем суборендарю в оренду на строк до 28.02.2022.
Сторони вирішили, що суборендар зобов`язаний сплачувати орендодавцю за користування приміщенням орендну плату в розмірі 10000,00грн в цілому за усе приміщення в місяць (п. 3.1 договору).
Пунктом 3.1.1 договору сторони визначили, що в період з 01.02.2022 до закінчення строку дії договору розмір орендної плати складає 15000,00грн в цілому за усе приміщення в місяць.
Орендна плата підлягає безумовній щорічній індексації. Орендодавець в січні кожного року оренди здійснює індексацію орендної плати у відповідності з офіційно встановленим індексом інфляції за попередній календарний рік, але не менші ніж 10 відсотків, та виставляє рахунки на оплату орендної плати в новому розмірі. Зміна розміру орендної плати у зв`язку з її індексацією не вимагає підписання сторонами додаткових угод до цього договору (п. 3.2 договору).
Орендна плата включає в себе плату за користування приміщенням, земельний податок і компенсацію комунальних платежів. В орендну плату не включені податки, мито та інші збори, які можуть бути застосовані в майбутньому. Орендодавець залишає за собою право в будь-який час вимагати від суборендаря оплати прийнятих в законодавчому порядку зазначених платежів, які суборендар зобов`язаний сплатити (п. 3.3 договору).
Відповідно до п. 3.5 договору орендна плата підлягає сплаті незалежно від результатів господарської діяльності суборендаря та фактичного використання приміщення.
Суборендар зобов`язаний здійснювати оплату орендної плати шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця    не пізніше 10 (десятого) числа місяця, за який здійснюється оплата. Неотримання від орендодавця рахунку на оплату орендної плати не є підставою для несплати чи затримання оплати орендної плати суборендарем.
Згідно з п. 3.7 договору датою оплати вважається день, коли грошові кошти були зараховані на поточний рахунок орендодавця або будь-який інших рахунок, про який орендодавець повідомив суборендаря в письмові формі. У випадку, якщо орендна плата повинна бути здійснена за період менше місяця, розрахунок орендної плати здійснюється пропорційно кількості днів в місяці. У випадку наявності штрафних санкцій, нарахованих орендодавцем чи будь-яких несплачених платежів, передбачених умовами цього договору, всі внесені платежі суборендарем в першу чергу зараховуються в якості оплати штрафних санкцій чи неоплачених платежів.
Відповідно до п. 3.11 договору експлуатаційні витрати в орендну плату не входять. В склад експлуатаційних платежів включається роботи з контролю технічного стану, підтримання у справному стані, наладки та регулювання інженерних систем і обладнання, підготування до сезонної експлуатації та інше відповідно до Порядку розрахунку і оплати експлуатаційних послуг (Додаток №3), який є невід`ємною частиною цього договору. Експлуатаційні витрати підлягають безумовній щорічній індексації. Орендодавець у січні кожного року оренди здійснює індексацію розміру експлуатаційних витрат у відповідності з офіційно встановленим індексом інфляції за попередній календарний рік, але не менші ніж 10 відсотків, та виставляє рахунки на оплату експлуатаційних витрат в новому розмірі. Зміна розміру експлуатаційних витрат (платежів) у зв`язку з її індексацією не вимагає підписання сторонами додаткових угод до цього договору.
Суборендар зобов`язаний здійснювати оплату експлуатаційних витрат не пізніше 10 (десятого) числа місяця, за який здійснюється оплата. Неотримання від орендодавця рахунку на оплату експлуатаційних витрат не є підставою для несплати чи затримання оплати експлуатаційних витрат суборендарем (п. 3.12 договору).
Суборендар зобов`язаний своєчасно і в повному розмірі сплачувати орендодавцю орендну плату, експлуатаційні витрати, маркетингові послуги та інші платежі відповідно до умов цього договору (п. 7.3.1 договору).
Суборендар має право достроково розірвати договір при письмовому повідомленні орендодавця за 3 (три) календарних місяці до дати розірвання (п. 10.2.4 договору).
За змістом п. 11.2 договору у випадку припинення дії договору в результаті закінчення строку оренди чи дострокового розірвання цього договору, суборендар зобов`язаний не пізніше дати закінчення строку оренди, чи протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати дострокового розірвання договору, в залежності від того, яка із зазначених подій настане раніше, повернути орендодавцю приміщення у стані, в якому приміщення було передано суборендарю відповідно до акту приймання-передачі із розрахунком нормального зносу за період експлуатації.
01.11.2021 між сторонами було підписано акт приймання-передачі об`єкту оренди (а.с. 36 том 1).
12.09.2022 на виконання наказу № 9-ОС від 12.09.2022 (а.с. 37 том 1) комісією, в присутності відповідача, було проведено огляд (обстеження) приміщення № 401. Щодо цього комісією було складено відповідний Акт № 401-1 встановлення факту самовільного звільнення суборендарем і огляду орендованого приміщення №401 і переміщення на склад залишеного суборендарем майна та опис залишеного суборендарем майна і переміщеного на склад орендодавця.
Згідно з вказаним актом було встановлено факт самовільного проникнення та вивезення майна суборендарем (а.с.38 том 1).
Даний акт підписано відповідачем із зауваженням: "майно з цього приміщення не вивозилось з моменту закінчення договору, тому що його було вивезено 24.02.2022. Мої особисті речі там не знаходились. ТОВ "Алонза" попереджувалось про це з початку військового стану в Україні".
Відповідно до опису залишеного суборендарем майна від 12.09.2022 майно не виявлено (а.с. 39 том 1).
Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач не повернув об`єкт оренди після закінчення строку дії договору та не в повному обсязі сплатив заборгованість з орендної плати та експлуатаційних витрат у зв`язку з чим, основний борг на час звернення з позовом до суду складав 39003,81грн.
У зв`язку з несвоєчасною оплатою позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 5579,50грн пені, 773,52грн 3% річних, 6690,08грн інфляційних витрат та 195000,00грн неустойки за прострочення повернення приміщення.
Відповідач заперечує проти позову та зазначає, що з урахуванням здійснених ним оплат основний борг повинен складати 2124,84грн. Також зазначає, що неустойка за несвоєчасне повернення приміщення не підлягає стягненню, оскільки відповідач повідомляв позивача про розірвання договору заявою про небажання продовжувати орендні відносини від 24.02.2022 в якій просив вважати договір оренди розірваним з 28.02.2022, акт повернення майна з оренди просив направити за адресою відповідача. На підтвердження чого надав копію заяви (а.с. 240, 241 том 1).
Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої, у зв`язку зі сплатою відповідачем 10100,00грн, позивач відмовляється від вимог про стягнення основної заборгованості у розмірі 10100,00грн, а тому до стягнення заявляє основний борг у розмірі 28903,80грн.
Наявна заборгованість у сумі 28903,80грн та несвоєчасне повернення приміщення з оренди і стали причиною виникнення спору.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
Предметом апеляційного оскарження є рішення місцевого господарського суду в частині, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 195000,00грн – неустойки, нарахованої в порядку частини 2 статті 785 Господарського процесуального кодексу України та 32982,01 грн - витрат на професійну правничу допомогу, які обраховані пропорційно до вимог, в задоволені яких відмовлено.
Як вірно встановлено місцевим господарським судом і не оспорюється стронами, 20.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Алонза" (далі орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Кудіяровою Тетяною Валеріївною (далі суборендар, відповідач) укладено договір суборенди приміщення №401 (далі договір) за умовами пункту 2.2 якого, приміщення було передано орендодавцем суборендарю в оренду на строк до 28.02.2022.
Відповідно до пунтків 2.4, 2.5 Договору (мовою оригіналу): 
« 2.4 По истечении Срока Аренды и при условии, что Субарендатор добросовестно исполняет все свои обязательства по настоящему Договору, аренда Помещения может быть возобновлена на новый срок на согласованных Сторонами условиях.
2.5 Для возобновления Срока Аренды Субарендатор подает Арендодателю письменное уведомление о желании возобновить аренду Помещения не позднее чем за 3 (три) месяца до истечения Срока Аренды по настоящему Договору, после чего Стороны подписывают новый договор.»
Колегія суддів констатує, що в матеріалах справи відсутні докази реалізації сторонами вищезазначених положень договору щодо поновлення строку дії договору. 
Відповідно до пунтку 10.2.1 Договору (мовою оригіналу) : « Настоящий Договор прекращается в день истечения Срока Аренды, указанного в пункте 2.2 настоящего Договора, если он не был дострочно расторгнут Сторонами в соответствии с пунктами 10.2.2-10.2.5 настоящего Договора». 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що строк дії укладенного між сторонами  договору суборенди приміщення №401 сплив 28.02.2022р. і на новий строк дія договору не поновлювалася.
Відповідно до пунтку 1.5 Договору (мовою оригіналу): « Суборендатор использует Помещение исключительно для организации и осуществления в нем комерческой деятельности согласно Приложению № 2, которое является неотъемлемой частью настоящего Договора.» 
Колегією суддів в судовому засіданні оглянуто Додаток № 2 до Договору і встановлено, що він не містить вказівки на вид діяльності, яку в ньому міг здійснювати відповідач (т.1 а.с. 32). 
В судовому засіданні Фізична особа-підприємець Кудіярова Тетяна Валеріївна заявила про здійснення в приміщенні №401 площею 124,00кв.м. на 4 (четвертому) поверсі в будівлі центра, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Боброва, буд. 1 викладацької діяльності, пов`язаної з музичним вихованням дітей. При цьому нею використовувалася лише переносна акустична система, яка була вивезена нею 24.02.2022р.».
Відповідно до частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Оскільки у позивача відсутні заперечення щодо виду діяльності, який здійснювала в спірному приміщенні Фізична особа-підприємець Кудіярова Тетяна Валеріївна, відповідні обставини визнаються колегією такими, що не потребують доказуванню в порядку частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України. 
12.09.2022 на виконання наказу № 9-ОС від 12.09.2022 (а.с. 37 том 1) комісією, в присутності відповідача, було проведено огляд (обстеження) приміщення № 401. Щодо цього комісією було складено відповідний Акт № 401-1 встановлення факту самовільного звільнення суборендарем і огляду орендованого приміщення №401 і переміщення на склад залишеного суборендарем майна та опис залишеного суборендарем майна і переміщеного на склад орендодавця.
Згідно з вказаним актом було встановлено факт самовільного проникнення та вивезення майна суборендарем (а.с.38 том 1).
Даний акт підписано відповідачем із зауваженням: "майно з цього приміщення не вивозилось з моменту закінчення договору, тому що його було вивезено 24.02.2022. Мої особисті речі там не знаходились. ТОВ "Алонза" попереджувалось про це з початку військового стану в Україні".
Відповідно до опису залишеного суборендарем майна від 12.09.2022 майно не виявлено (а.с. 39 том 1).
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач в своєму відзиві зазначав, в тому числі про наступне:
« … Наголошую, що приміщення № 401 я звільніла 24 лютого 2022р. шляхом передачі ключів від помешкання та узгодження цього питання з Директором ТОВ «Алонза» Іванченко Іриною Олександрівною яка отримала від мене заяву повідомлення від 24.02.2022р цілком зрозуміло, що на той час з поважних причин у Ірини Олександрівни не було можливості зареєструвати цю заяву належним чином, про що свідчить ділове листування у програмі Viber яке Додано до цієї заяви. Оскільки 24.02.2022р. це було початком бойових дій на Україні, було нанесено ракетного удару по м. Дніпро мені Директором ТОВ «Алонза» Іванченко Іриною Олександрівною була зроблена пропозиція підписати акт передачі приміщення пізніше, як тільки це стане можливим, оскільки ТРЦ «Приозерний» був зачинений…» (т.1 а.с. 87).
Відповідно до змісту « Заява (повідомлення ) про небажання продовжувати орендні відносини та розірвання договору суборенди приміщення № 401 від 20 жовтня 2021 р.» , адресованого « Орендодавцю: Товариству з обмеженою відповідальністю «Алонза» : « … Враховуючи що 24.02.2022р. Російська Федерація скоїла акт агресії проти держави – України та її громадян, з цієї дати в країні діє військовий стан. Враховуючи що, ми на теперішний час позбавлені можливості підписати акт повернення майна з оренди,прошу  якнайшвидше його підготувати і направити на мою адресу.
Таким чином, на підставі вищевикладеного ще раз нагадую Вам про розірвання договору суборенди приміщення № 401 від 20 жовтня 2021 року та прошу вважати вищевказаний договір розірваним з 28.02.2022р., акт повернення майна з оренди направити мені за вкаазаною нижче адресою.
Сподіваюся, що умови вказаного договору в частині підписання акту повернення майна з оренди будуть виконані Вами в повному обсязі про що Ви мене завчасно повідомите, коли буде у Вас така можливість за вказаною нижче адресою:
АДРЕСА_1 …».
Відповідно до частин 1,3 статті 166 Господарського процесуального кодексу України:
1. У відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.
3. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - шостою статті 165 цього Кодексу.
Відповідно до частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Оскільки відповідь ТОВ «Алонза»  на відзив ФОП Кудіярової Т.В. не містить вказівки на незгоду позивача з доводами відповідача щодо передачі 24 лютого 2022р. ключів від помешкання та узгодження цього питання з Директоркою ТОВ «Алонза» ОСОБА_1 шляхом отримання останьою заяви повідомлення від 24.02.2022р., а з наданих до відповіді на відзив документів не вбачається незгода з такою обставиною, колегія суддів не приймає до уваги відповідані доводи апеляційної скарги : « … Щодо незаконності прийняття судом у якості ДОСТОВІРНОГО, належного та допустимого доказу «заяви про небажання продовжувати орендні відносини від 24.02.2022 (а.с. 240, 241 том 1),», оскільки вказана заява таким ознакам «Достовірності, допустимості і належності» не відповідає.
ЛИШЕ 22.11.2022р. Відповідачем, в якості додатку до Заперечення на відповідь було додано Копію опису вкладення ф.107., БЕЗ НОМЕРУ ПОШТОВОГО ВІДПРАВЛЕННЯ. БЕЗ ПОШТОВОГО ЧЕКУ. БЕЗ ПОШТОВОЇ НАКЛАДНОЇ» про начебто надсилання ним «Заяви (повідомлення) про небажання продовжувати орендні відносини та розірвання договору суборенди приміщення № 401 від 20 жовтня 2021 року» (арк. справи 240).
Жодного подібного документу на адресу Позивача протягом фактичного строку користування Відповідачем Приміщенням № 401 аж до 20.09.2022р. - не надходило.
При детальному аналізі даного документу вбачається, що останній за своїм змістом прямо покликаний спростувати доводити Позивача про те, що Суборендарем не здійснювалося жодних заходів, спрямованих на повернення Приміщення № 401 з користування…
… До всього наведеного слід також додати, що фактично «Заяву (повідомлення) про небажання продовжувати орендні відносини та розірвання договору суборенди приміщення № 401 від 20 жовтня 2021 року» вперше було долучено Відповідачем до справи ще разом з уточненим відзивом на позов (арк.с. 118 Т.1 ), до якої жодних доказів її надсилання ще не було «виготовлено»….
… Відтак, надана Відповідачем Копія «Заяви (повідомлення) про небажання продовжувати орендні відносини та розірвання договору суборенди приміщення № 401 від 20 жовтня 2021 року» … 
… є одночасно неналежним, недостовірним і недопустимим доказом по справі і не доводить жодну з обставин, на яку посилається Відповідач…
… дивним є те, що настільки важливий для вирішення справи документ виник у Відповідача тільки на даному етапі розгляду справи, і ще більш дивним є той факт, що документ містить прямі аргументи щодо спростування судової позиції Позивача… » як такі, на які апелянт позбавлений права посилатися в силу положень частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частин 1,3 статті 167 Господарського процесуального кодексу України :
1. У запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.
3. До заперечення застосовуються правила, встановлені частинами третьою - шостою статті 165 цього Кодексу.
Відповідно до частини 6 статті 165 Господарського процесуального кодексу України: до відзиву додаються:
1) докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем;
2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Оскільки заперечення   ФОП Кудіярової Т.В. не містять вказівки на причини неможливість подачі відповідачем разом із відзивом опису вкладення (т.1 а.с. 240), відповідний доказ не приймається до уваги колегією суддів як такий, що подано з порушенням положень процесуального закону.
З урахуванням вищевикладенного, доводи апеляційної скарги : « … Сумнівність даного документу також підтверджується й тим, що Відповідачем надано виключно опис відправлення без надання будь-яких платіжних документів чи поштових накладних, за якими можна відслідкувати достовірність відповідної поштової операції, до того ж відбиток штемпелю є взагалі не читабельним, внаслідок чого є неможливим визначити дату його проставлення, якщо така подія дійсно мала місце.
Незважаючи ж на обґрунтовану сумнівність наданого Відповідачем документу взагалі, слід додатково зазначити, що наданий Відповідачем опис вкладення не відповідає вимогам Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, зокрема, з огляду і на відсутність номера поштового відправлення в описі вкладення у цей лист.
Належним доказом направлення документів адресату відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку є розрахунковий документ (поштова квитанція, поштова накладна з інформацією про поштове відправлення чи фінансовий чек) та опис вкладення у цінний лист з поіменним переліком документів, видані відправникові поштового відправлення. Правові висновки щодо необхідності наявності номера поштового відправлення на описі вкладення у цінний лист, викладені у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2020 у справі №916/2110/20, від 06 липня 2020 у справі № 916/2828/19, від 26 березня 2020 у справі № 910/9962/16 та від 13 січня 2020 у справі № 910/28408/15, а також від 15 лютого 2022 року у справі № 916/1093/21…
… Про вказані обставини Позивач офіційно наголошував в своїх письмових Поясненнях за Вих.№ 15-12/2022-1 від « 15» грудня2022р. “З урахуванням заперечень Відповідача на Відповідь Позивача по справі № 904/3229/22 за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛОНЗА» до Фізичної особи-підприємця Кудіярової Тетяни Валеріївни", які були подані Позивачем у паперовому вигляді до суду через канцелярію 15.12.2022р.
До того ж, є повністю незрозумілою позиція суду, якщо навіть ВИКЛЮЧНО теоретично припустити що поштовий опис до «Заяви (повідомлення) про небажання продовжувати орендні відносини та розірвання договору суборенди приміщення № 401 від 20 жовтня 2021 року» не мав би явних ознак підробки поштового документу - то що ж тоді завадило Відповідачу, разом із цією ж заявою направити на адресу Позивача відповідні підписані ним Акти повернення майна з суборенди, як це прямо передбачено умовами договору і положеннями ст..785 ЦК України...» відхиляються як такі, що побудовані на аналізі доказу, який не приймається до уваги колегією суддів і, відповідно, не впливає на наслідки прийняття рішення по справі.
Зміст переписки «Viber» свідчить про відсутність даних, які б вказували на знаходження в орендованому приміщенні відповідача або належного йому майна.
Із внесенням 17.10.2019 змін до Господарського процесуального кодексу України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Іншими словами тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/16586/18.
З урахуванням вищевикладенного, колегія суддів доходить висновку, що докази, надані відповідачем на підтвердження сповіщення позивача про небажання продовжувати орендні відносини, розірвання договору суборенди приміщення та звільнення приміщення(арк.с. 118 т.1) шляхом безпосерднього передачі керівництву ТОВ «Алонза» є більш вірогідними, ніж відсутність з боку апелянта будь-яких доказів на спростування цієї обставини.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем дотримано обов`зок щодо звільнення орендованого приміщення до закінчення строку дії договору оренди 24.02.2022р.
Відповідно до статті 11 Договору (мовою оригіналу) :
« … 11.2. В случае прекращения действия настоящего Договора в результате истечения Срока Аренды или при досрочном расторжении настоящего Договора, Субарендатор обязан совершить следующие действия:
11.2.1.          Не позднее даты окончания Срока Аренды, или в течение 5 (пяти) календарных дней с даты досрочного расторжения договора, в зависимости от того, какое из указанных событий произошло ранее, Субарендатор обязан возвратить Арендодателю помещение в состоянии, в котором помещение было передано Субарендатору согласно Акта приема-передачи с учетом естественного износа за период эксплуатации. Помещение должно быть убрано и в нем должно отсутствовать какое-либо оборудование или иное имущество Субарендатора. В случае если для исполнения требований настоящего пункта потребуются какие-либо ремонтные, уборочные или иные работы, Субарендатор проведет указанные работы за свой счет до даты возврата помещения. Возврат Помещения осуществляется по Акту приема-передачи, в котором подробно должно быть описано состояние помещения, возвращаемого Арендодателю…» 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів контатує, що процедура повернення орендованого приміщення передбачала узгоджені  дії, як відповідача, щодо повернення орендованого приміщення, так і позивача щодо його прийняття.
З урахуванням вищевставновлених колегією суддів обставин інформування відповідачем позивача про відсутність наміру продовжувати оренду та звільнення орендованого приміщення, подальшими діями мали бути дії ТОВ «АЛОНЗА» з перевірки приміщення на предмет його відповідності стану, за яким воно було передано в суборенду. Натомість протягом семи місяців ТОВ «АЛОНЗА» не вчиняв будь-яких дій щодо спірного приміщення.
      Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
      Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Вищенаведене дозволяє колегії суддів погодитись з висновком суду першої інстанції в частині того, що наданий позивачем акт № 401-1 встановлення факту самовільного звільнення суборендарем і огляду орендованого приміщення №401 від 12.09.2022, не є безспірним доказом того, що відповідач звільнив приміщення лише 12.09.2022, а інших доказів, які б підтверджували користування відповідачем спірним приміщенням після закінчення дії договору і до 12.09.2022, позивачем не надано. В свою чергу, відповідач 24.02.2022, тобто до закінчення дії договору, попередив позивача про звільнення зазначеного приміщення, а у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та зупинення дії ТРЦ «Приозерний» не мав належної можливості передати об`єкт оренди позивачу саме за актом приймання-передачі, як то передбачено умовами договору, що свідчить про обгрунтованість висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 195000,00грн неустойки за несвоєчасне повернення об`єкту оренди.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції щодо звільнення ФОП Кудіяровою Т.В. орендованого приміщення 24.02.2022р., які, в свою чергу, знайшли своє підтвердження при перегляді справи в суді апеляційної інстанції, відхиляються як такі, що носять характер оціночних суджень. 
Доводи апеляційної скарги, які зводяться до аналізу апелянтом норм матеріального права, які регулюють порядок звільнення від сплати неустойки  і відповідних правових висновків Верховного Суду , відхиляються колегією суддів з огляду на помилкове тлумачення скаржником мотивів суду першої інстанції з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення  неустойки за порушення строку повернення орендованого приміщення у розмірі 195000,00грн.
    Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
        У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин , а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2023 у справі №904/3229/22 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 18    607,50 грн. (т. 2 а.с. 28) покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2023 у справі №904/3229/22 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2023 у справі №904/3229/22 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору у сумі 18    607,50 грн. покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Алонза" (49126, м. Дніпро, проспект Праці, 2Т, код ЄДРПОУ 39054671).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 11.08.2023

Головуючий суддя                                                            М.О. Дармін

Суддя                                                                                О.В. Чус

Суддя                                                                                О.Г. Іванов

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду 11.08.2023
Секретар с/з                               Бурчак А.Ю.
Дата набрання законної сили 02.08.2023