КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
апеляційне провадження №22-ц/824/5561/2023
справа №752/14267/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 травня 2023 року                                                                                               м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача       Поліщук Н.В.
суддів                         Нежури В.А., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г.,
із запереченнями на ухвалу від 04 січня 2022 року про відкриття провадження у справі, ухвалу від 09 травня 2022 року про залишення позову без руху, ухвалу від 24 травня 2022 року про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до судового розгляду,
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Київської міської ради про визнання права власності на гаражні бокси,-
 
встановив:
У червні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом про визнання права власності на гаражні бокси.
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих №1434 від 01 листопада 1955 року "Про висновки обміру земель в забудованих кварталах - Молотовського, Залізничного, Печерського, Дарницького, Жовтневого, Сталінського, Подільського, Кагановичського районів» по Кагановичському (нині Голосіївському) районі за неможливістю використати для державних та громадських цілей лишків землі кількістю 10,157 кв.м залишено у тимчасове користування землекористувачам даних кварталів.
Вказують, що на одній із цих земельних ділянок по АДРЕСА_1 , від використання яких виконком Київської міської ради відмовився через їх непридатність для цього, позивачами у 1978 році за власні кошти збудовані п`ять гаражних боксів (гаражні місця НОМЕР_1 ), що підтверджується даними технічних паспортів.
Зазначені гаражні бокси є об`єктами нерухомого майна, відповідають вимогам надійності, безпечності та придатні до експлуатації, що підтверджується висновками відповідних експертних досліджень. Протягом 2011 - 2021 року позивачі зверталися на прийом до депутатів та представників різних гілок влади з приводу подачі заяв з питань передачі в постійне користування земельної ділянки. Департамент земельних ресурсів рекомендував звернутися до компанії, яка виготовляє проект землевідводу, або до суду.
Зазначають, що обставини будівництва спірних об`єктів нерухомості підтверджені показаннями свідків, схемою розташування об`єкту в системі суміжних територій м. Києва, фрагментом Генерального плану м. Києва на період до 2020 року та його приміської зони, фрагментом схеми зон охорони пам`яток, територій заповідників та історичних ареалів, фрагментом схеми планувальних обмежень, викопіюванням із єдиної топографічної основи м. Києва чергового плану (кадастрова карта), фрагментом ортофотоплану на основі космічної зйомки 2013 року.
Вказують, що Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення", що втратила чинність. Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення гаражів в експлуатацію при оформленні права власності.
Зазначають, що фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
Вказують, що спірні об`єкти побудовані в 1978 році, розташовані у тупиковому провулку на виступі гори, а саме в місці непридатному для будівництва, відповідно їх право власності ніким не оспорювалося. Наразі їх право власності не визнається, зокрема виконавчими органами відповідача, а через відсутність можливості розпоряджатися належними позивачам гаражами у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на них, а також через неможливість в належному порядку оформити право користування на земельну ділянку, якою вони користуються більше сорока років, змушені звернутися до суду за захистом своїх прав.
Зазначають, що через істотність матеріальних затрат, які необхідні для остаточного оформлення права власності на ці об`єкти, позивачами спрямовані на це дії не вчинялися.
Мотивуючи наведеним, просять суд:
-                     визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна - гаражний бокс № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 ;
-                     визнати за ОСОБА_2 право власності на об`єкт нерухомого майна - гаражний бокс № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 ;
-                     визнати за ОСОБА_4 право власності на об`єкт нерухомого майна - гаражний бокс № НОМЕР_5 по АДРЕСА_1 ;
-                     визнати за ОСОБА_3 право власності на об`єкт нерухомого майна - гаражний бокс № НОМЕР_6 по АДРЕСА_1 .
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на порушення норм процесуального та норм матеріального права.
Вказують на порушення строків розгляду справи, а також на безпідставність залишення позову без руху.
Зазначають, що в ухвалі про відкриття провадження від 04 січня 2022 року відповідачу встановлено строк подачі для відзиву не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, проте відзив відповідачем подано лише 14 вересня 2022 року.
Вказують, що судом у підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання про виклик та допит свідків, проте свідки так і не були допитані, що призвело до неповного з`ясування обставин у справі.
Вказують, що у цьому випадку підлягають скасуванню ухвала про відкриття провадження у справі, ухвала про залишення позову без руху, ухвала про закриття підготовчого судового засідання.
У зв`язку із вказаними порушеннями суду першої інстанції уважають, що наявні підстави для винесення окремої ухвали щодо головуючої судді Плахотнюк К.Г.
Вказують, що в оскаржуваному рішенні невірно встановлена дата рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 1434, оскільки в оскаржуваному рішенні вказано "01.11.1995", в той час як рішення датоване "01.11.1955" року.
Вказують, що судом першої інстанції безпідставно застосовано приписи статей 376,331 ЦК України та частину 4 статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки спірні правовідносини (будівництво гаражів) виникли у 1978 році.
Вказують, що судом безпідставно застосовано правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2019 року №308/5988/17-ц.
Звертають увагу, що висновки суду першої інстанції про те, що позивачі не виконали вимоги закону щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом гаражних боксів у встановленому законом порядку, є помилковими.
Вказують, що до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», що втратила чинність.
Вказують, що фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна і містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року №8.4-35//18/1).
Уважають, що за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності на об`єкти, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які не було отримано правовстановлюючі документи.
В обґрунтування наведеного посилаються на правові висновки, викладені в ухвалі ВССУ 30 березня 2016 року у справі 6-34814ск15, у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17, від 15 січня 2021 року у справі №1540/3952/18, у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12.
Вказують, що спірні гаражні бокси збудовані не самочинно, про що свідчить відсутність відповідної відмітки в технічних паспортах на ці гаражі, яка обов`язково мала б бути.
Звертають увагу, що відсутність самочинності при будівництві також встановлена постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 640/22816/19 від 12 лютого 2021 року за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про визнання протиправними дій та рішень. Зокрема, цією постановою визнано протиправними та скасовано приписи інспектора Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03 травня 2019 року № №1910712, 1910711, 1910708, 1910707 щодо демонтажу гаражів, розташованих по АДРЕСА_1 , визнано протиправним та скасовано доручення від 30 травня 2019 року за №064-3037 Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) щодо демонтажу гаражів, розташованих по АДРЕСА_1 .
Вказують, що відповідач в ході розгляду справи не довів з дотриманням стандарту більшої переконливості доводи про неправомірність будівництва.
Звертають увагу, що земельна ділянка, на якій збудовані гаражі, не знаходиться у володінні та користуванні інших осіб, не належить до земель природоохоронного значення та культурної спадщини та знаходить поза межами планувальних зон.
Вважають, що за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності на збудовані до 05 серпня 1992 року гаражі, на які не було отримано правовстановлюючі документи, що узгоджується з позицією суду касаційної інстанції в судових рішеннях по справах: 6-34814ск15, від 30.03.2016 року; №623/214/17 від 15.10.2020 року; № 1540/3952/18 від 15.01.2021 року; №6-54цс12 від 13.06.2012 року.
Мотивуючи наведеним, просять суд апеляційної інстанції:
- скасувати ухвалу від 04 січня 2022 року про відкриття провадження у справі, ухвалу від 09 травня 2022 року про запилення позову без руху, ухвалу від 24 травня 2022 року про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до судового розгляду.
- Скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, який позовні вимоги задовольнити.
- Винести окрему ухвалу щодо судді Плахотнюк К.Г.
27 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив Київської міської ради.
В обґрунтування відзиву вказує, що Департамент з питань держаного архітектурно-будівельного контролю міста Києва не видавав та не реєстрував документів дозвільного та декларативного характеру, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою по АДРЕСА_1 , гаражів №№1,2,3,5,6 у місті Києві.
Зазначає, що перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за вказаною вище адресою Департаментом не проводилося, а тому зазначені об`єкти є самочинним будівництвом. Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави уважати про наявність спору про право.
Звертає увагу, що позивачі не зверталися до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва для прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у встановленому законом порядку. Інформація про наявність у позивачів дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єктів та вводу їх до експлуатації у встановленому законом порядку відсутня.
В обґрунтування відзиву посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі №308/5988/17-ц.
У судовому засіданні представник позивача  ОСОБА_4 - ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримав.
Представник відповідача КМР - Бак О.Л. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, часі місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.
Відповідно до статтею 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Установлено, що Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих 01 листопада 1955 року за результатами розгляду представлених матеріалів бюром технічної інвентаризації по обміру земель забудованих кварталів - Молотовського, Залізничного, Печерського, Дарницького, Жовтневого, Сталінського, Подільського, Кагановичського районів м. Києва і пропозиції Комісії про реєстрацію документів на право користування земельними ділянками, виконаних згідно з постановою Ради УРСР від 28 червня 1952 року №2007 прийнято рішення №1434 «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах - Молотовського, Залізничного, Печерського, Дарницького, Жовтневого, Сталінського, Подільського, Кагановичського районів» (а.с.18-21).
Відповідно до змісту вказаного рішення №1434 виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 01 листопада 1955 року, зокрема пункту УІІІ по Кагановичському (нині Голосіївському) району зареєстровано за землекористувачами забудованих кварталів землі загальною площею 1.165.444 кв. метрів. Утримались від реєстрації землі 137.291 кв. метрів. Із загальної кількості виявлених лишків земельних ділянок у розмірі 28.815 кв.метрів вилучено - 18.658 кв.метрів та передано лишки відділу комунального господарства Кагановичського району міста Києва. За неможливістю використати для державних та громадських цілей лишків землі кількістю 10,157 кв.м залишено у тимчасове користування землекористувачам даних кварталів.
З даних листа №057-08/Є-2367-2252 від 27 червня 2019 року установлено, що Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на звернення ОСОБА_5 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 повідомляв, що на теперішній час набуття права на землю у місті Києві регулюється частиною 6 статті 118 ЗК України та Порядком набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженим рішенням Київради від 20 квітня 2017 року №241/2463. Відповідно до пункту 4, зазначеного Порядку громадяни, зацікавлені в одержанні земельної ділянки у межах міста Києва для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), ведення садівництва, подають до Київської міської ради через приймальню Київради з земельних питань клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У разі надходження відповідного клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з додатками, визначеними Порядком набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, Департаментом буде розглянуто клопотання в установленому порядку (а.с.30-31).
З даних технічного паспорту на гараж № НОМЕР_3 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 убачається, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_2 , паспорт виготовлено станом на 27 вересня 2019 року. З даних характеристики убачається, що такий збудований 1978 року (а.с.32-36).
З даних технічного паспорту на гараж № НОМЕР_2 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 убачається, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1 , паспорт виготовлено станом на 27 вересня 2019 року. З даних характеристики убачається, що такий збудований 1978 року (а.с.37-39).
З даних технічного паспорту на гараж № НОМЕР_4 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 убачається, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_2 , паспорт виготовлено станом на 27 вересня 2019 року. З даних характеристики убачається, що такий збудований 1978 року (а.с.40-44).
З даних технічного паспорту на гараж № НОМЕР_6 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 убачається, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_3 , паспорт виготовлено станом на 27 вересня 2019 року. З даних характеристики убачається, що такий збудований 1978 року (а.с.45-47).
З даних технічного паспорту на гараж № НОМЕР_5 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 убачається, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_4 , паспорт виготовлено станом на 27 вересня 2019 року. З даних характеристики убачається, що такий збудований 1978 року (а.с.48-51).
З даних висновку експертного дослідження № 52/2019 від 03 жовтня 2019 року виготовленого за заявою ОСОБА_2 убачається, що за результатами проведення технічного обстеження будівельних конструкцій гаражу (гаражне місце 1) за адресою: АДРЕСА_1 встановлено їх відповідність вимогам надійності та безпечної експлуатації будівлі та можливість її експлуатації (том 1 а.с.52-60).
З даних висновку експертного дослідження №49/2019 від 01 листопада 2019 року виготовленого за заявою ОСОБА_1 убачається, що за результатами проведення технічного обстеження будівельних конструкцій гаражу (гаражне місце 2) за адресою: АДРЕСА_1 встановлено їх відповідність вимогам надійності та безпечної експлуатації будівлі та можливість її експлуатації (том 1 а.с.61-78).
З даних висновку експертного дослідження №53/2019 від 03 жовтня 2019 року виготовленого за заявою ОСОБА_5 убачається, що за результатами проведення технічного обстеження будівельних конструкцій гаражу (гаражне місце 6) за адресою: АДРЕСА_1 встановлено їх відповідність вимогам надійності та безпечної експлуатації будівлі та можливість її експлуатації (том 1 а.с.79-88).
З даних висновку експертного дослідження №51/2019 від 03 жовтня 2019 року виготовленого за заявою ОСОБА_2 убачається, що за результатами проведення технічного обстеження будівельних конструкцій гаражу (гаражне місце 3) за адресою: АДРЕСА_1 встановлено їх відповідність вимогам надійності та безпечної експлуатації будівлі та можливість її експлуатації (том 1 а.с. 135-163).
Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції  вказав, що позивачі у справі не надали суду доказів на підтвердження того, що вони в установленому законом порядку зверталися до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення їм земельної ділянки, на якій збудовані гаражні бокси, а їх твердження щодо істотності матеріальних затрат не заслуговує на увагу.
Також суд установив, що позивачі ні станом на час будівництва гаражів, ні станом на час, коли КП «Київблагоустрій» порушено питання про надання документації на спорудження гаражів або ж їх демонтаж, ні на час звернення до суду з позовом не зверталися в установленому законом порядку до органів виконавчої влади про відведення їм у користування земельної ділянки, на якій  збудовані гаражі, а також про отримання дозволу на їх будівництво.
Також суд вказав, що позивачі не зверталися до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва для прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом гаражних боксів у встановленому законом порядку.
Відтак, суд уважав, що відсутні підстави для задоволення заявлених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позовних вимог про визнання права власності на гаражі, що збудовані на земельній ділянці, яка в установленому законом порядку не передавалась їм у користування та не було надано дозволу на їх будівництво.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки такі грунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, відповідають нормам матеріального права та доводами апеляційної скарги не спростовуються.
Відповідно до вимог статті 16 Земельного кодексу України 1971 року надання земельної ділянки в користування відбувається в порядку відводу. Відвод земельних ділянок проводиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР, або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, місцевої, селищної ради, депутатів трудящих, в порядку встановлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. В цих рішеннях вказуються ціль, для якої вони надаються, та основні умови користування землею.
Згідно статті 22 цього ж Кодексу приступати до користування наданої земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості), і видання документу підтверджуючого право користування землею забороняється.
Відповідно до вимог статті 105 ЦК України 1963 року господарські і побутові споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу, або неналежним чином затвердженого проекту, або з суттєвим відхиленням від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм и правил, за рішенням виконавчого комітету районної , міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, що здійснив самочинне будівництво за його рахунок.
До триваючих правовідносин, що склалися суд вважає за можливе застосувати і положення статті 376 ЦК України 2003 року, яка передбачає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивачі обгрунтовують вимоги положеннями статей 316-319,392 ЦК України.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України  право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За змістом цієї правової норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Звернення до суду з позовом про визнання права власності з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документа (крім випадків, передбачених статтею 344, частинами третьою та п`ятою статті 376 Цивільного кодексу України) та подальшої державної реєстрації права власності на підставі такого рішення не є законним (правомірним) способом захисту права та охоронюваного законом інтересу.
При цьому, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
Такий висновок узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17) та від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18).
Разом з тим, за обставин цієї справи позивачами не доведено, що земельна ділянка була відведена саме для таких цілей, не надано даних про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна, не надано доказів звернення позивачів до компетентних державних органів щодо введення в експлуатацію гаражних боксів, окрім того, відсутні докази, що такі гаражні бокси будувались саме позивачами. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що за твердження позивачів гаражі були побудовані у 1978 році, проте позивач ОСОБА_2 1981 року народження.
Доводи скаржників про те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 640/22816/19 від 12 лютого 2021 року встановлено факт того, що будівництво не є самочинним, відхиляються колегією суддів, оскільки цим судовим рішенням таке не установлено, натомість постановою суду установлено, що гаражі є  капітальною спорудою, а не тимчасовою.
Посилання скаржників на те, що до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності, відтак, на твердження скаржників, достатньо технічного паспорта, колегією суддів відхиляються, оскільки технічний паспорт засвідчує лише факт існування об`єкта нерухомого майна з відповідними технічними характеристиками, відтак реєстрація (оформлення) права власності на такий об`єкт, що закінчений будівництвом до 05 серпня 1992 року, має відбуватися  з дотримання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127).
Доводи скаржників про те, що в оскаржуваному рішенні невірно встановлена дата рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 1434, оскільки в оскаржуваному рішенні вказано "01.11.1995", в той час як рішення датоване "01.11.1955" року, відхиляються колегією суддів, ураховуючи, що наведене свідчить про наявність формальної описки, яка на висновки суду не впливає та їх не спростовує.
Відтак є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги про те що, судом не вирішено клопотання про допит свідків, колегія суддів зазначає про таке.
Згідно даних протоколу судового засідання від 24 травня 2022 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року клопотання позивачів про допит свідків залишено без задоволення. Ухвала суду мотивовано тим, що виклик свідків буде недоцільним, оскільки їх показання не стосуються предмету спору, оскільки міська рада не заперечує факт будівництва гаражів. При цьому, у судовому засіданні були присутні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та  представник ОСОБА_6 .
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що клопотання позивачів залишилось поза увагою суду першої інстанції колегія відхиляє, як такі, що суперечать матеріалам та обставинам справи.
Щодо заперечень в апеляційний скарзі на ухвали про відкриття провадження, про залишення позову без руху, про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до судового розгляду  колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини 1 статті 184 ЦПК України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.
Установлено, що позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності. За таких обставин суд, відповідно до норм процесуального права має вирішити питання про відкриття провадження у справі та призначення судового засідання у справі для вирішення спору.
Для вирішення спору суд вчинив процесуальні дії, визначені законом, а саме постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення у справі підготовчого судового засідання.
Скаржниками в апеляційній скарзі не наведено порушень норм процессуального чи матеріального права, які допустив суд першої інстанції при постановлені ухвали про відкриття провадження у справі за позовом скаржників.
Відтак, колегія суддів відхиляє заперечення скаржників на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 04 січня 2022 року про відкриття провадження як необґрунтовані.
Відповідно до частини 11 статті 187 ЦПК України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Установлено, що після відкриття провадження суд першої інстанції установив, що позов не відповідає вимогам статті 175,177 ЦПК в частині визначення ціни позову та вчинив процесуальні дії згідно вимог закону. 
Відповідно до частин 1-2 статті 200 ЦПК Укрїани у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Судом першої інстанції у підготовчому засіданні не установлено обставин для залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі.
Колегія суддів звертає увагу, що позивачі звернулися до суду з позовом за захистом  порушених, на їхню думку, прав. Відповідно до норм процесуального закону судове рішення ухвалюється у судовому засіданні по суті розгляду справи за винятком обставин, викладених у частинах 3,4 статті 200 ЦПК України.
Для вирішення пред`явленого позивачами позову суд за відсутності обставин, викладених у частинах 3,4 статті 200 ЦПК України, зобов`язаний закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду по суті, що і було виконано судом.
Колегія суддів зазначає, що заперечення на вказану ухвалу в апеляційній скарзі, як і на інші ухвали позбавлені будь-якого обґрунтування, а тому колегія суддів відхиляє їх як необґрунтовані та безпідставні.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, а також підстав для постановлення у справі окремої ухвали колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повну постанову складено  25 липня  2023 року. 

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         В.А. Нежура

В.В. Соколова