ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року 
м. Київ
справа № 320/12451/21
адміністративне провадження № К/990/238/23  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Смоковича М. І.,
суддів: Мельник-Томенко Ж. М., Соколова В. М. 
секретаря судового засідання Жидецької В. В. 
за участі:  
позивача ОСОБА_1 , 
представника відповідача Грімової Г. М. 
розглянув у відкритому судовому засіданні справу 
за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення різниці в грошовому забезпеченні, провадження у якій відкрите 
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року (судді: Федотов І. В., Єгорова Н. М., Сорочко Є. О.), та 
в с т а н о в и в:  
1. У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у Миколаївській області (далі - ГУ  НП у Миколаївській області), у якому просив: 
- визнати протиправним і скасувати наказ Національної поліції України від 29 червня             2021 року № 800 о/с в частині звільнення позивача з посади радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України;
- скасувати наказ ГУ  НП у Миколаївській області від 30 червня 2021 року № 377 о/с в частині призначення позивача на посаду заступника начальника Вознесенського районного управління ГУ НП у Миколаївській області - начальника слідчого відділу;  
- поновити ОСОБА_1 на посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови з 1 липня 2021 року;
- стягнути з Національної поліції України на користь позивача різницю в грошовому забезпеченні за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
2. Обставини, які встановили суди попередніх інстанцій, стисло можна викласти так. 
З 1 червня 2020 року по 30 червня 2021 року ОСОБА_1 обіймав посаду радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України.
Національна поліція України наказом від 9 березня 2021 року № 196 на підставі статей 14, 15 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліції» (далі - Закон № 580-VIII) затвердила перелік змін у штатах Національної поліції України у центральному органі управління поліції та в окремих територіальних органах поліції.
Відповідно до цього наказу реорганізації підлягав відділ взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України, в якому позивач проходив службу; зокрема скорочено 12 посад та уведено 11 посад, з яких: 1 посада - начальник відділу (державна служба); 5 посад - радники Голови Національної поліції України (середній склад поліції); 3 посади - помічники Голови Національної поліції України (середній склад поліції); 2 посади - провідні консультанти (цивільний персонал). 
У зв`язку з цим 12 травня 2021 року ОСОБА_1 попереджений про наступне вивільнення, що підтверджується його особистим підписом про ознайомлення з цим попередженням. Того самого дня позивачу запропонували перелік посад в територіальних органах Національної поліції України (чотири вакантні посади): начальник Чортківського РУП [районного управління поліції], заступник начальника Мелітопольського РУП - начальник слідчого відділу ГУ НП, заступник начальника Полтавського РУП - начальник слідчого відділу ГУ НП, заступник начальника Дарницького УП - начальник слідчого відділу ГУ НП у м. Києві.
Відповідно до рапорту заступника начальника Департаменту - начальника управління комплектування Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України полковника поліції Горошка В`ячеслава від 12 травня 2021  року, позивач повідомив, що на жодну із запропонованих посад подавати рапорт не буде, тому що вони його не влаштовують.
Згодом, 21 травня 2021 року, 2 червня 2021 року, 22 червня 2021 року, Національна поліція України запропонувала позивачу перелік посад в територіальних органах Національної поліції України - три вакантні посади: заступник начальника Мелітопольського РУП - начальник слідчого відділу ГУ НП, заступник начальника Полтавського РУП - начальник слідчого відділу ГУ НП, заступник начальника Дарницького РУП - начальник слідчого відділу ГУ НП; п`ять вакантних посад: заступник начальника Луцького РУП - начальник слідчого відділу ГУ НП, заступник начальника Ужгородського РУП ГУ НП, заступник начальника Василівського РУП ГУ  НП в Запорізькій області, заступник начальника Мелітопольського РУП - начальник слідчого відділу ГУ НП, заступник начальника Дарницького УП - начальник слідчого відділу ГУ НП; дві вакантні посади - начальник слідчого відділу ГУ НП, заступник начальника Вознесенського РУП - начальник слідчого відділу ГУ НП.
29 червня 2021 року позивач подав начальнику ГУ НП в Миколаївській області рапорт з проханням призначити його на посаду заступника начальника Вознесенського районного управління поліції - начальника слідчого відділення ГУ НП в Миколаївській області.
Начальник ГУ НП в Миколаївській області листом від 29 червня 2021 року повідомив Голову Національної поліції України про звернення позивача з рапортом про переведення для подальшого проходження служби на посаді заступника начальника Вознесенського районного управління поліції - начальника слідчого відділення ГУ НП в Миколаївській області; просив звільнити позивача з посади згідно з поданим рапортом та перевести його до ГУ НП в Миколаївській області, а також надіслати особову справу з довідкою про закінчення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади», картку обліку професійного навчання та лист підрозділу внутрішньої безпеки.   
Згідно з наказом Національної поліції України від 29 червня 2021 року № 800 о/с (по особовому складу) генерал поліції третього рангу ОСОБА_1 звільнений з посади радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови з 30 червня 2021 року та відповідно до статті 65 Закону № 580-VIII переведений для подальшого проходження служби до ГУ НП в Миколаївській області.  
Підставою для видання цього наказу зазначено рапорт ОСОБА_1 від 29  червня 2021 року і лист ГУ НП в Миколаївській області від 29 червня 2021 року.  
ГУ НП в Миколаївській області наказом від 30 червня 2021 року № 377 о/с (по особовому складу) призначило генерала поліції третього рангу ОСОБА_1 , який прибув з центрального органу управління поліції, заступником начальника Вознесенського районного управління поліції - начальником слідчого відділення, з посадовим окладом 3250,00 грн, встановивши надбавку за специфічні умови проходження служби в поліції у розмірі 75%. Підставою для видання цього наказу зазначено рапорт позивача від 29 червня 2021 року і наказ Національної поліції України від 29  червня 2021 року № 800 о/с.  
Водночас 29 червня 2021 року позивач подав рапорт начальнику ГУ НП в Миколаївській області про надання йому з 30 червня 2021 року відпустки тривалістю 30 діб з виїздом за кордон. Ця відпустка йому надана згідно з наказом ГУ НП в Миколаївській області від               30 червня 2021 року.  
У справі встановлено також, що до особової справи позивача приєднане подання за підписом начальника Вознесенського РУП підполковника поліції Олександра Пак на ім`я начальника ГУ ПН в Миколаївській області Сергія Шайхета про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника управління поліції - начальника слідчого відділення Вознесенського районного управління поліції ГУ  НП в Миколаївській області, а також подання про встановлення позивачу надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції.
Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України 13  липня 2021  року надіслав особову справу позивача, його трудову книжку та інші особисті документи до кадрового підрозділу ГУ НП в Миколаївській області. 
Листом від 9 вересня 2021 року особова справа позивача, його трудова книжка та інші особисті документи направлені з ГУ НП в Миколаївській області начальнику ГУ  НП в Черкаській області для вирішення питання щодо переміщення позивача для подальшого проходження служби на посаду заступника начальника Уманського РУП - начальника слідчого відділу. Зазначили також, що документи від підрозділу внутрішньої безпеки будуть надіслані додатково і за минуванням потреби особову справу просять повернути.
Відповідно до наказу ГУ НП в Миколаївській області від 24 вересня 2021 року №582  о/с (по особовому складу) генерал поліції третього рангу ОСОБА_1  звільнений із займаної посади і переведений для подальшого проходження служби до ГУ НП в Черкаській області. Підставою для видання цього наказу зазначено рапорт позивача від 30 серпня 2021 року та лист ГУ НП в Черкаській області від 23 вересня 2021 року.  
Проте в жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про оскарження наказу Національної поліції України від 29 червня 2021 року № 800 о/с і виданого на його підставі наказу ГУ НП в Миколаївській області від 30 червня 2021 року №  377  о/с, тому що вважає, що перед тим як перевести його на іншу (нерівнозначну, як він вважає) посаду йому не запропонували усіх вакантних посад, а рапорт про переведення, який став підставою для видання спірного наказу, він написав під тиском з боку відповідача, побоюючись, що інакше його звільнять.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій
3. Київський окружний адміністративний суд:
- ухвалою від 11 жовтня 2021 року залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 з мотивів пропуску строку звернення до суду. У цій ухвалі суд першої інстанції, з-поміж іншого, звернув увагу на те, що повідомлені заявником факти та обставини (як-от те, що з 1 липня 2021 року по 12 липня 2021 року заявник перебував на амбулаторному лікуванні, з 12 липня 2021 року по 22 липня 2021 року - вибув із сім`єю за кордон для відпочинку, з 23 липня 2021 року по         2 серпня 2021 року - захворів, з 2 серпня 2021  року по 20 серпня 2021 року - виконував службові обов`язки у Вознесенському РУП ГУ  НП у Миколаївській області, з 3 серпня             2021 року по 19 серпня 2021 року дружина [ ОСОБА_1 ] проходила лікування, з 20 серпня 2021 року - знову почав лікуватися та продовжує перебувати на лікарняному) не є безумовними підставами для поновлення строку звернення до суду;
- ухвалою від 22 жовтня 2021 року відкрив провадження у справі, зазначивши заодно, що позивач усунув недоліки позовної заяви, яка була залишена без руху ухвалою від 11 жовтня 2021 року;
- ухвалою від 22 червня 2022 року відмовив Національній поліції України у задоволенні клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском місячного строку звернення до суду. У цій ухвалі суд роз`яснив, що вона окремо не оскаржується, а заперечення на неї можуть бути викладені в апеляційній скарзі на рішення суду. 
Відтак за наслідками розгляду справи по суті суд першої інстанції ухвалив рішення від 23  червня 2022 року, яким позовні вимоги задовольнив повністю: (1) визнав протиправним і скасував наказ Національної поліції України від 29 червня 2021 року № 800 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови; (2) скасував наказ ГУ НП у Миколаївській області від 30 червня 2021  року №  377 о/с в частині призначення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника Вознесенського районного управління ГУ  НП у Миколаївській області - начальника слідчого відділу; (3) поновив ОСОБА_1 на посаді, яка рівнозначна посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України, з 1 липня            2021 року; (4) зобов`язав Національну поліцію України виплатити на користь ОСОБА_1 різницю в отриманому грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків на нижчеоплачуваній посаді починаючи з 1 липня 2021 року по 23 червня 2022 року (по дату винесення рішення суду).  
Суд першої інстанції на підставі зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин дійшов висновку, що позивач подав рапорт від 29 червня 2021 року вимушено, тобто без дійсного волевиявлення бути призначеним (переведеним) на іншу посаду (зокрема в ГУ НП у Миколаївській області). 
З погляду цього суду, зважаючи на оперативність переведення позивача до ГУ НП у Миколаївській області і пов`язану з цим поспішність і непослідовність оформлення документів, а подекуди й недотриманням встановленої процедури, весь цей процес  не міг відбутися без втручанням центрального органу управління поліції. 
За текстом рішення суду, про вимушене подання рапорту від 29 червня 2021 року  та справжні наміри позивача свідчить і те, що вже в серпні 2021 року після виходу з відпустки та перебування на лікарняному він подав інший рапорт про переведення до нового місця служби в ГУ НП в Черкаській області, а потім - звернувся до суду з позовом про поновленням на попередній посаді. 
4. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 29 листопада 2022 року скасував рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 червня 2022  року та ухвалив постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив повністю. 
Суд апеляційної інстанції зауважив, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про недотримання відповідачем гарантій при здійсненні процедури скорочення посади позивача та його працевлаштування на іншу посаду. Апеляційний суд дійшов ствердив, що відповідач дотримався визначеної законом процедури при переведенні позивача на іншу посаду. 
Цей суд висловив також незгоду з тим, що посади, які запропонували позивачу для переведення, були нижчими (нерівнозначними). З покликом на статтю 65 Закону №  580-VIII апеляційний суд зазначив, що за ініціативою поліцейського можливе переміщення як на рівнозначну посаду, так і на посаду, яка є нижча ніж та, на якій він перебував. У цій справі встановлено, що позивача призначили на ту посаду, щодо переведення на яку він подав відповідний рапорт, тому немає підстав вважати, що відповідач щось порушив. 
З приводу доводів позивача про написання рапорту під тиском суд апеляційної інстанції зазначив, що ці доводи голослівні і не були підтверджені під час розгляду справи. Зауважив, що вручення попередження про майбутнє вивільнення при скороченні посади не може розцінюватись як тиск на таку особу, позаяк роботодавець в цьому випадку виконує обов`язкові приписи законодавства, а не намагається звільнити працівника з власної ініціативи. 
Тимчасом, як зазначив апеляційний суд, у справі є написаний позивачем рапорт від                  29 червня 2021 року, зміст якого засвідчує його волевиявлення на призначення на посаду заступника начальника Вознесенського РУП - начальника слідчого відділення ГУ НП в Миколаївській області.
Крім позовних вимог по суті спору суд апеляційної інстанції наприкінці зупинився на доводах відповідача про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, що є підставою залишити його без розгляду. 
Те саме питання відповідач, як відомо, порушував в суді першої інстанції. За наслідками його розгляду суд першої інстанції постановив ухвалу від 22 червня 2022  року, якою відмовив у задоволенні клопотання Національної поліції України про залишення позову без розгляду. 
Суд апеляційної інстанції проаналізував обставини, якими позивач доводив поважність причин пропуску строку на звернення до суду з цим позовом, та в підсумку зазначив, що періоди з 12 липня 2021 року по 22 липня 2021 року, з 2 серпня 2021 року по 20 серпня          2021 року, з 1 вересня 2021 року по 13 вересня 2021 року не  мають підтвердження того, що були поважні причини чи об`єктивні обставини, через які позивач не міг звернутися до суду, якщо вважав, що спірні накази порушують його права. 
На цій підставі апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції неповністю встановив обставини справи, що призвело до помилкових висновків, зокрема щодо наявності підстав для поновлення строку звернення до суду з цим позовом.
Зважаючи на викладені в постанові міркування апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Касаційне оскарження
5. У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року і залишити в силі рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 червня 2022 року. 
Касаційна скарга подана з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).  
Автор скарги зазначив, що суд апеляційної інстанції не зважив на висновки щодо застосування положень статей 65, 68 Закону № 580-VIII, викладених у постановах Верховного Суду від 28  листопада 2018 року у справі № 820/6677/16, від 16 жовтня 2020 року у справі №  814/2440/16, від 31 березня 2021 року у справі №  120/872/20-а.  
В аспекті заявлених підстав для касаційного оскарження позивач звернув увагу на те, що запропоновані йому у зв`язку зі скороченням штату посади не були рівнозначними тій, яку він займав раніше, адже передбачали нижчу оплату праці і переведення до віддалених населених пунктів. 
Наведені обставини, на його думку, мали значення для правильного вирішення спору, що випливає з висновків Верховного Суду, викладених у перелічених вище постановах, щодо розуміння рівнозначної посади у контексті переведення поліцейських на інші посади відповідно до частини першої статті 65 Закону № 580-VIII.
Переконує, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке, з погляду позивача, узгоджувалося з підходами касаційного суду до вирішення подібних спорів. 
Звернув увагу також на те, що подання рапорту було не його власною ініціативою, адже вибір посади був обмежений пропозиціями [посад] і вимогами Національної поліції України в ситуації, коли скорочення штатної чисельності могло призвести до його звільнення. Додав також, що йому тоді не запропонували всіх посад, зокрема написав про те, що, як йому стало відомо згодом, станом на 1 червня 2021 року і 1 липня 2021  року були шість посад, яких йому не запропонували. Крім того, вважає, що відповідач не врахував його переважного права на залишення на роботі, що поряд з наведеним вище теж свідчить про неправомірність спірного наказу Національної поліції України. 
6. Національна поліція України подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити оскаржене судове рішення без змін, а вимоги позивача без задоволення. Водночас відповідач зазначив про те, що в тому випадку, якщо суд касаційної інстанції дійде висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду і причини пропуску не були поважними (якими їх вважає відповідач), то просить залишити цей позов без розгляду. 
Щодо останнього, то причини, які повідомив позивач, на думку відповідача, не є поважним й такими, що дозволяли поновити строк звернення до суду з цим позовом. Відповідач вважає, що суд першої інстанції не зважив на всі обставини й суперечливі пояснення ОСОБА_1 з цього приводу, тому дійшов помилкового висновку про поважність причин несвоєчасного звернення до суду з цим позовом. 
З-поміж іншого звернув увагу на те, що перебування у відпустці (з 30 червня 2021  року по         29 липня 2021 року) і виконання службових обов`язків (з 30 липня 2021  року по 20 серпня 2021 року) не є поважними причинами неможливості звернутися до суду. Крім того, перебування дружини позивача на лікарняному (з 3  серпня 2021 року по 19  серпня 2021 року) у період виконання ним службових обов`язків теж не може вважатися поважною причиною пропуску цього строку. 
7. ГУ НП у Миколаївському районі теж подало відзив, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 .
Цей відповідач звернув увагу на те, що переміщення поліцейського можливе на нижчу посаду ніж та, на якій перебував поліцейський (за його ініціативою) або на рівнозначну посаду. Водночас наголосив на тому, що рівнозначною є посада, якщо передбачене таке саме спеціальне звання поліції, а не посадовий оклад, як вважає позивач. 
Переконує, що за описаних обставин справи висновки суду апеляційної інстанції правильні і обґрунтовані.  
8. На судовому засіданні 6 вересня 2023 року позивач підтримав вимоги касаційної скарги просив їх задовольнити. Пояснення позивача за змістом аналогічні тим, які написані в касаційній скарзі. З-поміж іншого звернув увагу на те, що його переведення відбулося з порушенням процедури, адже відповідач не запропонував йому рівнозначних посад, а написання рапорта про переведення було не добровільним його волевиявленням, а радше необхідністю як спосіб залишитися і продовжити службу в органах поліції, щоб набути згодом право на пенсійне забезпечення. 
Представник відповідача підтримала позицію, висловлену у відзиві. Зауважила, серед іншого, що переведення відбулося з дотриманням процедури; позивач, після того, як був виданий спірний наказ, не оспорював його. Додала також, що після переведення ОСОБА_1 відбув у відпустку, а після того приступив до виконання службових обов`язків за новим місцем служби. Зазначила також і про те, що з цим позовом позивач звернувся з пропуском встановленого для таких спорів строку і суд першої інстанції поновив цей строк безпідставно. 
Третя особа, яка була залучена до участі у справі, заяву по суті касаційної скарги не надсилала та участі свого представника на судовому засіданні не забезпечила. 
Нормативне регулювання і висновки Верховного Суду 
9. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
У цій справі вирішення спору по суті тісно пов`язане з питанням про дотримання строку звернення до суду. 
Нагадаєм, що суд першої інстанції, після того, як розглянув доводи позивача щодо причин, які завадили своєчасно звернутися до суду з цим позовом, визнав, що встановлений КАС України [місячний] строк був пропущений з поважних причин, тож відкрив провадження у справі. Після того відповідач подав клопотання про залишення без розгляду цього позову, позаяк вважав, що причини, які повідомив позивач (на виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 11 жовтня 2021 року), не давали достатніх підстав для поновлення строку для подання цього позову. 
Суд першої інстанції ухвалою від 22 червня 2022 року відмовив у задоволенні цього клопотання й вирішив цей спір по суті. 
Заперечення на цю ухвалу відповідач виклав в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції. Вище стисло написано про висновки апеляційного суду за наслідками розгляду справи, зокрема, й щодо цих доводів відповідача. 
На думку колегії суддів, питання про дотримання строку звернення до суду має першочергове значення, тому що пропуск цього строку є підставою для залишення позову без розгляду (відповідно до статті 123 КАС України), що ніяким чином не може поєднуватися з розглядом того самого позову по суті спору.  
Такі юридичні насідки пропуску строку звернення до суду не потрібно трактувати як обмеження чи позбавлення права на доступ до правосуддя.  Право на судовий захист не є абсолютним і може піддаватися обмеженням, як-от строком звернення до суду, встановлення якого має забезпечити головним чином правову визначеність для усіх учасників правовідносин. 
Тому для вирішення цього спору по суті так важливо спочатку відповісти на питання про те, чи був дотриманий строк звернення до суду з цим позовом і залежно від відповіді на нього  вирішувати питання про можливість його розгляду по суті.
10. Ці міркування щодо питань, які має вирішити суд, перед тим як розглядати спір по суті, пов`язані з тим, що в постанові від 29  листопада 2022 року суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, спершу висловив свою позицію щодо суті позовних вимог, але водночас звернув увагу на помилковість висновків суду першої інстанції про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом і, як наслідок, про безпідставне поновлення цього строку.  
У контексті цієї справи треба підкреслити, що питання про дотримання строку звернення до суду порушувалося як у суді як першої, так і в суді апеляційної інстанції, адже відмова у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду не перешкоджає подальшому розгляду справи. На те саме питання звернув увагу й відповідач у відзиві на касаційну скаргу, висловлюючи свою незгоду з висновками суду першої інстанції, рішення якого касатор просить залишити в силі. 
З уваги на приписи закону, які встановлюють строк звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, і наведені мотиви колегія суддів не може погодитися з означеним підходом апеляційного суду до вирішення цієї справи, тому вважає за необхідне спершу зупинитися на тому, чи були підстави для поновлення строку звернення з цим позовом як передумови для вирішення спору по суті. Для цього розглянемо обставини, на яких основані висновки суду першої інстанції і протилежні йому за змістом висновки суду апеляційної інстанції щодо поважності повідомлених позивачем обставин, через які цей строк був пропущений. 
11. Позивач оспорює правомірність наказу Національної поліції України від 29 червня          2021 року № 800 о/с, яким він звільнений з посади радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови з 30  червня 2021 року, а також наказ ГУ НП у Миколаївській області від 30 червня 2021  року № 377  о/с (виданий на підставі попереднього наказу) в частині призначення на посаду заступника начальника Вознесенського районного управління Г УНП у Миколаївській області - начальника слідчого відділу.
Відповідно до частини першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Обставини, за яких видані спірні накази, написані вище. На їх основі можна ствердити, що позивач, якщо вважав, що спірні накази, а надто наказ Національної поліції України про звільнення його із займаної посади, порушують його права, а рапорт [від 29  червня                2021 року] про переведення до ГУ НП у Миколаївській області він написав не з власної волі, то з цим позовом мав би звернутися до суду в межах місячного строку, відлік якого починається від дати видання спірного наказу Національної поліції України від 29 червня 2021 року № 800 о/с, тобто з 30 червня 2021 року. В тому самому часовому діапазоні він щонайменше мав би проявити свою зацікавленість дотриманням процедури звільнення, про яку мовить в позові (приміром, чи всі посади йому запропонували і якщо ні, то чому), та/або вчинити інші дії, які би за своїм зовнішнім проявом, як і змістом засвідчили його дійсний намір захистити своє право, порушене спірним наказом. 
Проте, як встановлено у справі, з 30 червня 2021 року (коли був виданий наказ ГУ НП в Миколаївській області від 30 червня 2021 року № 377 о/с, яким ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника Вознесенського РУП) і до 29 липня 2021 року позивач - на підставі свого рапорту від 29 червня 2021 року - перебував у відпустці. Відомо також, що у період з 12 по 22 липня 2021 року (під час тієї відпустки) позивач був закордоном. У період з 1 липня 2021 року по 12 липня 2021 року, а потім з 23 липня 2021 року по 2 серпня 2021 року позивач, за текстом постанови апеляційного суду, був на амбулаторному лікуванні. 
Суд апеляційної інстанції зазначив також, що з 3 серпня 2021 року по 19 серпня 2021 року на лікарняному була також дружина ОСОБА_1 . Тимчасом з 3 серпня 2021 року по 19  серпня 2021 року ОСОБА_1 виконував посадові обов`язки за місцем роботи і водночас - з                    2 серпня 2021 року по 19 серпня 2021 року - ОСОБА_1 був на амбулаторному лікуванні.  
На амбулаторному лікуванні, за текстом постанови суду апеляційної інстанції, позивач був також у період з 20 серпня 2021 року по 28 серпня 2021 року.
Крім того суд апеляційної інстанції на основі наданих йому документів з`ясував також і те, що у період з 14 вересня 2021 року по 5 жовтня 2021 року позивач був на стаціонарному лікуванні. 
Поза тим у справі встановлено, що на підставі рапорта позивача від 30 серпня 2021  року ГУ НП у Миколаївській області видало наказ від 24 вересня 2021 року №  582 о/с про переведення ОСОБА_1 для подальшого проходження служби до ГУ  НП в Черкаській області.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що у період з 3 серпня 2021 року по 19 серпня 2021 року позивач не міг одночасно виконувати службові обов`язки і перебувати на амбулаторному лікуванні. З погляду цього суду, зазначений період, а також період з 1  липня 2021 року по         12 липня 2021 року і з 23 липня 2021 року по 2 серпня 2021 року, коли, як встановлено у справі, позивач був у відпустці, не має належного підтвердження щодо перебування позивача в цей час на амбулаторному лікуванні. За період з 1 вересня 2021 року по                   14 вересня 2021 року немає відомостей про обставини, які могли б стати на заваді зверненню до суду. 
12. За частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З обсягу встановлених апеляційними судом обставин виходить, що в період з 30  червня 2021 року (наступний день після видання спірного наказу Національної поліції України) до         5 жовтня 2021 року (дата звернення до суду) позивачеві «завадили» звернутися до суду: щорічна відпустка з 30 червня 2021 року по 29 липня 2021 року (з виїздом закордон для відпочинку у період з 12 липня 2021 року по 22  липня 2021 року) і перебування на лікарняному з 20 серпня 2021 року по 28 серпня 2021 року. Інші згадані вище періоди (з кінця серпня і до 5 жовтня 2021 року) це коли позивач, як встановлено у справі, виконував службові обов`язки та/або щодо яких немає відомостей про обставини, які вплинули на реалізацію позивачем свого права на захист в судовому порядку.
Колегія суддів поділяє думку суду апеляційної інстанції про те, що виконання службових обовязків в ГУ НП у Миколаївській області не тією обставиною, яка створює об`єктивні перешкоди реалізації права на звернення до суду, тому не може бути поважною причиною пропуску строку звернення до суду з цим позовом. 
Не може бути такою причиною і перебування протягом одного місяця у щорічній відпустці, тим паче з виїздом закордон (для відпочинку), у ситуації, коли позивач вважає неправомірним своє звільнення з Національної поліції України і хоче його оскаржити, а строк для звернення до суду у спорах такої категорії, як ця, обмежений одним місяцем. Та навіть після завершення відпустки (з 30 липня 2021 року) і до 20  серпня 2021 року (дата початку тимчасової непрацездатності відповідно до листка серії АЛА №152494) - період, щодо якого, за змістом постанови апеляційного суду, позивач не міг бути на лікарняному, а виконував службові обов`язки - ОСОБА_1 теж не звертався до суду й обставин, які б доводили існування в цей час об`єктивних перешкод для цього, теж не було. 
Встановлені у справі обставини щодо інших періодів, які передували поданню цього позову і про які мовилося вище, окрім того, що не пояснюють поважності причин, які завадили подати цей позов, були далеко поза межами місячного строку для звернення до суду з цим позовом. Для того, щоб оцінювати їхню поважність потрібно спершу відповісти чи були протягом місяця (тобто строку, встановленого у частині п`ятій статті 122 КАС України) від дати, коли позивачу вже було відомо про порушення його права спірним наказом, об`єктивні, вагомі обставини, через які позивач не міг звернутися до суду. 
Відповідь на це питання така, що не було, позаяк за місяць, що минув від дати видання спірних наказів, позивач ніяким чином не виявив наміру їх оскаржити чи принаймні свою незгоду з ними. Радше навпаки, за описаних обставин справи можна ствердити, що поведінка позивача після того, як його перевели до ГУ НП у Миколаївській області, таки засвідчила його дійне волевиявлення на це переведення. Крім того, пригадаєм, що позивач, перед тим, як подати цей позов, знайшов час і можливість звернутися до ГУ НП у Черкаській області з рапортом від 30 серпня 2021 року щодо свого переведення туди для проходження служби (що й було здійснено згідно з наказом ГУ НП у Черкаській області від 24 вересня 2021 року), однак протягом двох місяців від дати видання спірного наказу, як і протягом вересня 2021  року, він не звертався до суду з позовом про оскарження наказу, яким, як він вважає, порушили його права та інтереси. 
Цей позов ОСОБА_1 подав до суду лише 5 жовтня 2021 року, після переведення до ГУ НП у Черкаській області. З уваги на встановлені обставини справи і висловлені у зв`язку з цим міркування колегія суддів констатує, що цей позов поданий з пропуском визначеного законом строку (через три місяці після видання спірних наказів) й не було поважних причин, які б давали підстави його поновити.
13. Відповідно до частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
За частиною першою статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: 8) з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу .  
Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
На думку  колегії суддів, суд апеляційної інстанції слушно звернув увагу на обставини, які свідчать про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду з цим позовом, відповідно і про помилковість висновків суду першої інстанції з цього питання. 
Однак висновок про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду є підставою для залишення позову без розгляду і не може поєднуватися з вирішенням спору - щодо якого заявлений цей позов - по суті, як це зробив суд апеляційної інстанції у цій справі. 
Зважаючи на наведене і керуючись вимогами статті 354 КАС України колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції (а так само рішення суду першої інстанції) підлягає скасуванню, а позовна заява - залишенню без розгляду. 
Керуючись статтями 122, 123, 240, 341, 344, 349, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2022  року і рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 червня 2022  року скасувати. 
3. Позовну заяву ОСОБА_1 до Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення різниці в грошовому забезпеченні залишити без розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повний текст вготовлений 08 вересня 2023 року.  

Головуючий суддя                                                                      М. І. Смокович 
Судді                                                                                          Ж. М. Мельник-Томенко 
                                                                                          В. М. Соколов