ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 липня 2023 року
м. Київ
справа № 130/1781/22
провадження № 51-3155км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 лютого 
2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2023 року стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 лютого 
2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 
ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту виконання вироку.
Ухвалено зарахувати ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 06 по 22 серпня 2022 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів, скасування заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, а також повернення застави заставодавцю.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 14 квітня 2023 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_6 06 серпня 2022 року приблизно о 14:40, у період дії в країні воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року, з подальшим продовженням терміну його дії, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, біля будинку № 51 по вул. Одеській у м. Жмеринці Вінницької області завдав ОСОБА_8 долонею правої руки по одному удару в лобну ділянку голови та ділянку потилиці, внаслідок чого потерпілий упав на землю. Після цього ОСОБА_6 шляхом ривка відкрито умисно заволодів грошовими коштами в сумі 4000 грн, які містилися у поясній сумці потерпілого, привласнив їх та зник з місця вчинення злочину.
Місцевий суд кваліфікував дії засудженого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану.
Вимоги та доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 . 
Вказує, що, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, суди надали перевагу показанням потерпілого ОСОБА_8 , водночас залишили поза увагою та без оцінки показання засудженого ОСОБА_6 і свідків, а також письмові докази. Стверджує, що не перевірено того, чи дійсно потерпілий мав кошти, якими нібито заволодів засуджений, та чи знімав їх у банкоматі, зокрема не витребувано інформації з банку на підтвердження слів потерпілого. Указує, що не було перевірено факту наявності в потерпілого барсетки.
Захисник наголошує, що суди обґрунтували свої висновки виключно показаннями потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які, на його думку, є недостовірними і спростовуються іншими доказами. При цьому вказує, що згадані свідки не змогли під час судового розгляду однозначно підтвердити, що особою, яку вони бачили і яка здійснила напад, є ОСОБА_6 . І сам потерпілий не зміг впевнено сказати, що саме ОСОБА_6 здійснив на нього напад, оскільки ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння, що, на думку захисника, завадило йому об`єктивно сприймати обставини події, яка з ним сталася. Стверджує, що суди обох інстанцій не дали належної оцінки тому, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння.
За твердженням сторони захисту, місцевий суд проігнорував допит продавців магазину, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а суд апеляційної інстанції не дав правової оцінки цим порушенням, хоча про них було зазначено в апеляційній скарзі. 
Також указує, що суд не допитав свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які бачили потерпілого і засудженого в кафе під час вживання алкогольних напоїв, що, на думку захисника, могло б спростувати версію сторони обвинувачення про вчинення злочину ОСОБА_6 .
Вважає, що суди надали неправильну правову оцінку щодо визнання допустимими доказами протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 серпня 2022 року за участю потерпілого ОСОБА_8 , а також від 07 серпня 2022 року за участю свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Свою позицію обґрунтовує тим, що під час проведення цих слідчих дій орган досудового слідства допустив ряд порушень. Так, указує, що фотознімок із зображенням ОСОБА_6 візуально суттєво відрізняється від інших, оскільки зображення обличчя підзахисного на ньому є значно більшим за інші та лише на цьому знімку, крім обличчя, зображено частини дерева, що є підказкою для того, хто впізнає. Крім того, суди не надали належної оцінки тому, що потерпілий під час судового розгляду в місцевому суді зазначив про те, що до початку впізнання він бачив засудженого, коли працівники поліції вилучали в нього грошові кошти. Як акцентує захисник, слідчу дію (впізнання за участю потерпілого) було проведено після 22:00, що не відповідає вимогам ст. 223 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). 
Указує, що перед пред`явленням для впізнання ОСОБА_6 потерпілому та свідкам їх не було допитано щодо ознак, за якими вони можуть впізнати засудженого як особу, котра здійснила напад. Не було застосовано технічної фіксації процесу впізнання. Не зазначено в протоколах цих слідчих дій, у межах якого кримінального провадження вони проведені. Крім того, стверджує, що слідчий прийняв незаконне рішення про проведення впізнання за фотографіями, оскільки не було жодних обставин, які б перешкоджали пред`явити засудженого безпосередньо для впізнання потерпілому та свідкам.
До того ж захист вважає недопустимим доказом досліджений під час судового розгляду відеозапис, адже свідок ОСОБА_14 самостійно виготовив його шляхом копіювання з власного приладу відеонагляду на диск. Тобто захисник стверджує, що цей відеозапис не є оригіналом. Крім того, на думку касатора, він отриманий у непроцесуальний спосіб, оскільки на його вилучення не було надано дозволу слідчого судді, а саме тимчасового доступу до речей і документів. Також на відеозаписі не зафіксовано самого процесу вчинення грабежу, точного часу та місця. А під час судового розгляду не допитано самого свідка ОСОБА_14 .
Крім того, сторона захисту вважає, що місцевий суд не виклав обсягу обвинувачення, визнаного судом доведеним, а обмежився лише викладенням короткого змісту того, що встановлено досудовим розслідуванням. 
Зазначає, що суди належним чином не встановили особу ОСОБА_6 . 
Покликається на те, що через відсутність у суді першої інстанції постанови про призначення групи прокурорів суд був позбавлений можливості дати оцінку доказам з точки зору їх належності та допустимості. 
Стверджує, що на технічному записі судових засідань відсутнє зображення засудженого ОСОБА_6 .
На переконання захисника, докази, наведені у вироку, не підтверджують винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому провадження стосовно нього підлягає закриттю.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор не підтримав доводів, зазначених у касаційній скарзі захисника, та просив залишити скаргу без задоволення.
Іншим учасникам судового провадження було повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, проте в судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про відкладення касаційного розгляду не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.
Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також достовірності фактичних обставин кримінального провадження, як про це ставить питання в касаційній скарзі захисник, зокрема, вказуючи на те, що місцевий суд не допитав свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Крім того, стверджує, що суди не встановили, чи дійсно потерпілий мав кошти, якими нібито заволодів засуджений, та чи знімав їх у банкоматі, зокрема не витребувано інформації з банку на підтвердження слів потерпілого. Також захисник вказує, що не було перевірено факту наявності в потерпілого барсетки. При цьому не зазначає про те, що сторона захисту наполягала на допиті під час судового розгляду в місцевому суді зазначених свідків та не вказує, що заявляла клопотання про долучення отриманих стороною захисту додаткових доказів або просила суд сприяти їх отриманню, які, на думку сторони захисту, є важливими для встановлення фактичних обставин у цьому кримінальному провадженні.
Крім того, захисник вказує про недостовірність показань потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10  і надає показанням цих свідків власну оцінку, що також не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Тобто захисник переважно не погоджується з установленими судом фактичними обставинами справи. Однак з урахуванням статей 433 та 438 КПК Суд позбавлений можливості встановлювати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.
Натомість зазначені захисником доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який погодився з рішенням суду першої інстанції, зокрема 
щодо правильності встановлених фактичних обставин та юридичної оцінки дій ОСОБА_6 .
За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Разом із тим положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.
Свій висновок щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону і в сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку. Кваліфікація дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК є правильною. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Рішення про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину суд першої інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, обґрунтував безпосередньо дослідженими доказами. Так, місцевий суд, спростовуючи доводи ОСОБА_6 про його непричетність до вчинення грабежу, проаналізувавши досліджені докази в їх сукупності, зазначив, що, незважаючи на невизнання винуватості засудженим, її доведено показаннями потерпілого і свідків та матеріалами кримінального провадження.
Так, згідно з вироком місцевого суду потерпілий ОСОБА_8 надав показання про те, що він 06 серпня 2022 року в магазині «Рандеву» пригостив ОСОБА_6 горілкою. Надалі засуджений вирішив його провести та по дорозі завдав йому ударів і вирвав у нього із сумки гроші в сумі 4000 грн, після чого побіг. Він намагався його наздогнати, але не зміг. 
Також суд урахував показання свідка ОСОБА_15 , який зазначив, що бачив, як один чоловік лежав і кричав, щоб йому віддали гроші, а другий утікав, забравши ці гроші. Зауважив, що засуджений дуже схожий на цього чоловіка. У поліції він упізнав його за фотографією.
Додатково з оскаржуваного вироку вбачається, що свідок  ОСОБА_9 повідомив суд про те, що 06 серпня 2022 року вони із ОСОБА_15 йшли попід залізничним насипом, він бачив здалеку, що потерпілий лежав на землі, а чоловік ромської національності, який був у білій кепці, бив його. Потім той, котрий бив, утік. При цьому суд зазначив, що свідок під час судового розгляду не зміг категорично стверджувати, що то був саме ОСОБА_6 , однак свідок упізнав особу, яка била потерпілого, в поліції по фотографіях.
У цьому аспекті неспроможними є доводи касаційної скарги захисника про те, що потерпілий ОСОБА_8 , а також свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не змогли під час судового розгляду однозначно підтвердити, що саме ОСОБА_6 є особою, котру вони бачили і яка здійснила напад на потерпілого та заволоділа його коштами, оскільки, як убачається зі змісту вироку, вказані свідки категорично підтвердили, що під час впізнання ними особи, яка заволоділа грошовими коштами потерпілого, 
яке відбувалося на наступний день після вчинення діяння, вони впізнали саме 
ОСОБА_6 . Крім того, місцевий суд акцентував на тому, що потерпілий у судовому засіданні категорично вказав, що саме ОСОБА_6 відкрито заволодів проти його волі належними йому грошовими коштами у сумі 4000 грн. 
Суд касаційної інстанції не має підстав не довіряти вищевказаним висновкам суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд.
Крім наведених судом першої інстанції показань, винуватість засудженого обґрунтовано сукупністю інших доказів, зокрема, фактичних даних, що містяться: 
-                     у протоколі пред`явлення свідку ОСОБА_9 фотознімків для впізнання від 07 серпня 2022 року, згідно з яким свідок упізнав особу ( ОСОБА_6 ), яка ймовірно вчинила викрадення грошових коштів;
-                     у протоколі пред`явлення свідку ОСОБА_15 фотознімків для впізнання від 07 серпня 2022 року, відповідно до якого він упізнав особу ( ОСОБА_6 ), яка 06 серпня 
2022 року тікала, а поруч лежав невідомий чоловік;
-                     у протоколі огляду відеозапису на диску від 08 серпня 2022 року, згідно з яким по вул. Одеській йдуть двоє чоловіків - ОСОБА_6 у білій кепці та потерпілий ОСОБА_8 . Крім того, місцевий суд безпосередньо дослідив відеозапис на диску та зазначив, що на ньому видно, як по вул. Одеській ідуть двоє чоловіків характерною для осіб у нетверезому стані ходою, про щось розмовляють. Видно, що це ОСОБА_6 у білій кепці та потерпілий ОСОБА_8 .
Сукупність наведених у вироку доказів є достатньою та підтверджує правильність висновків суду першої інстанції стосовно доведеності винуватості ОСОБА_6 у відкритому викраденні грошових коштів у ОСОБА_8 . Суд належним чином дослідив докази у справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку, з якою погодився апеляційний суд. Докази, наведені у вироку, узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо належності, допустимості, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення ОСОБА_6 та, визнавши останнього винуватим, кваліфікував дії за зазначеним у вироку законом про кримінальну відповідальність. 
У цьому аспекті неспроможними є доводи сторони захисту про те, що місцевий суд у своєму рішенні обмежився лише викладенням короткого змісту того, що встановлено досудовим розслідуванням, оскільки, як убачається з оскаржуваного вироку, місцевий суд установив фактичні обставини кримінального провадження на підставі безпосередньо досліджених доказів, виклав формулювання обвинувачення, визнаного ним доведеним, не порушивши приписів ст. 374 КПК.
При цьому заслуговують на увагу доводи захисника про те, що суди обох інстанцій 
не приділили належної уваги аналізу достовірності фактичних даних, отриманих під 
час проведення впізнання засудженого ОСОБА_6 за участю потерпілого 
ОСОБА_8 . Однак ці недоліки не впливають на законність ухвалених судових рішень, оскільки винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 
ст. 186 КК, ґрунтується не лише на цих фактичних даних, а на сукупності інших доказів, досліджених та оцінених місцевим судом, з висновками якого погодився апеляційний суд, у тому числі на згаданих вище показаннях потерпілого ОСОБА_8 , 
свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , протоколах впізнання ОСОБА_6 свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , протоколі огляду відеозапису на диску від 08 серпня 2022 року та інших.
Водночас, що стосується ряду інших доводів, якими захисник обґрунтовує недопустимість фактичних даних, що містяться у протоколах пред`явлення для впізнання ОСОБА_6 свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , то вони є неспроможними.
Зокрема, доводи захисника про те, що слідчий прийняв незаконне рішення про проведення впізнання за фотографіями, оскільки, на його думку, не було жодних обставин, які б перешкоджали пред`явити засудженого безпосередньо для впізнання потерпілому та свідкам, апеляційний суд обґрунтовано відкинув.
З цього приводу колегія суддів слушно послалася на позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 742/2200/19 (провадження 
№ 51-2565км20), про те, що імперативних вимог щодо пред`явлення для впізнання виключно безпосередньо самої особи, а не її фотознімків законодавством не передбачено, так само й обов`язковості обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками.
У цьому аспекті Верховний Суд в іншій постанові акцентував на тому, що приписи 
ст. 228 КПК не встановлюють імперативної вимоги для слідчого, прокурора щодо проведення впізнання особи за її безпосередньою участю чи за фотознімками, це право належить уповноваженій особі, яка проводить впізнання (див. постанову від 30 листопада 2022 року у справі № 149/1259/17, провадження № 51-2626км22).
Викладені в касаційній скарзі доводи про недопустимість фактичних даних, що містяться на диску з відеозаписом та у протоколі його огляду від 08 серпня 2022 року через те, що цей диск отримано не шляхом тимчасового доступу до речей і документів і він є копією, а не оригіналом, належним чином перевірені апеляційним судом, який обґрунтовано зазначив, що тимчасовий доступ до речей та документів не є інструментом збору доказів, а тому його застосування можливе виключно за умови, коли сторона кримінального провадження стала перед труднощами в зборі доказів, якщо, зокрема, володільці речей та документів відмовляються добровільно надати необхідні докази. Як установлено судами обох інстанцій, відеозаписи обставин події з камер відеоспостереження були добровільно надані власником - ОСОБА_14 за його заявою та надалі цей диск було оглянуто, що закріплено відповідним протоколом та постановою слідчого від 08 серпня 2022 року, диск з указаним відеозаписом визнано речовим доказом.
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що доводи захисника про те, що на диску міститься копія відеозапису, а не її оригінал, є неспроможними, оскільки суперечать приписам кримінального процесуального законодавства, згідно з яким у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожен з електронних примірників уважається оригіналом електронного документа.
Така позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною у постановах від 10 вересня 2020 року (справа № 751/6069/19, провадження № 51-1704км20), від 29 березня 2021 року (справа № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20), від 26 січня 2021 року (справа № 236/4268/18, провадження № 51-3124км20) тощо.
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи захисника про те, що через відсутність у суді першої інстанції постанови про призначення групи прокурорів місцевий суд був позбавлений можливості дати оцінку доказам з точки зору їх належності та допустимості. 
Як убачається з ухвали апеляційного суду та матеріалів судової справи (а. к. п. 142, 143), на стадії апеляційного розгляду прокурор надав постанову про призначення групи прокурорів, яку апеляційний суд долучив до матеріалів судової справи та дослідив. 
Указану постанову апеляційний суд визнав належним документом, що підтверджує повноваження зазначених у ній прокурорів на здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні.
При цьому, як видно з цієї постанови, у ній допущено описку в даті її винесення, що, на переконання суду касаційної інстанції, не впливає на інші фактичні дані, відображені в ній, у тому числі, що стосується повноважень конкретного прокурора у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 .
У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з позицією суду апеляційної інстанції щодо неспроможності доводів захисника про відсутність повноважень у прокурора ОСОБА_16 , що також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 06 жовтня 2022 року у справі № 760/11852/15-к (провадження 51-2325км22), від 24 квітня 2023 року у справі № 537/3088/21 (провадження № 51-3937км22), від 28 червня 2023 року у справі № 185/3979/21 (провадження № 51-1337км23) тощо.
Твердження захисника про те, що суди належним чином не встановили особу 
ОСОБА_6 , а також про відсутність на технічному записі судових засідань зображення засудженого є безпідставними, оскільки в касаційній скарзі не зазначено, яким чином технічний недолік, а саме відсутність зображення засудженого, вплинув на законність ухвалених судових рішень стосовно нього, враховуючи те, що жоден з учасників судового провадження, у тому числі сторона захисту, не оспорював присутності саме ОСОБА_6 у статусі обвинуваченого, а не іншої особи в залі судового засідання під час судового розгляду кримінального провадження стосовно нього.
Крім того, з вироку місцевого суду вбачається, що особа засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, встановлена за довідками про його особу (а. к. п. 47, 48), довідкою, засвідченою начальником Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області (а. к. п. 59), а також фотокопією запису акта про його народження (а. к. п. 61). 
У разі необхідності відповідні уточнення анкетних даних засудженого, що може мати значення для виконання вироку в цьому кримінальному провадженні, можуть бути внесені в порядку ст. 537 КПК. 
З викладеного видно, що доводи сторони захисту про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК належним чином перевірені судами обох інстанцій, як і доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 
Апеляційний розгляд справи проведено в межах поданої апеляційної скарги захисника, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
При цьому посилання касатора на те, що апеляційний суд повторно не допитав потерпілого, є неспроможними, оскільки скаржник не вказує, що сторона захисту заявляла відповідне клопотання на стадії апеляційного провадження, а також не наведено обґрунтувань того, що в апеляційному суді потерпілий міг повідомити фактичні обставини, які не були встановлені під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з вищевикладеного, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки погодився з оцінкою доказів, наданою місцевим судом.
Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, на думку колегії суддів, воно є справедливим.
Відповідно до статей 414, 438 КПКскасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Крім того, як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, оскільки місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, призначив ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 186 КК.
Інші доводи захисника, що стосуються оцінки фактичних обставин та дослідження доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
У касаційній скарзі містяться також інші аргументи захисника, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні. 
Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає положенням статей 370, 419 КПК.
Наведені в касаційній скарзі доводи не ставлять під сумнів правильності висновків суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, і не містять переконливих обґрунтувань, які би давали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що ці судові рішення постановлено без додержання статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, тому Суд залишає касаційну скаргу захисника без задоволення.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 лютого 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 ? без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                            ОСОБА_3