ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2023 року          м.Дніпро         Справа №  908/1277/21(908/3194/21)
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)                   
суддів:  Паруснікова Ю.Б., Іванова О.Г.
секретар судового засідання: Зелецький Р.Р.
за участю представників сторін: 
від відповідача: Демченко Сергій Вікторович,  представник ГУ ДПС у м.Києві, довіреність №б/н від 21.09.2022 року;
від позивача: Білик Олена Борисівна,  адвокат, ордер серії АІ №138378 від 04.04.2023 року
розглянувши апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у м. Києві на рішення господарського суду Запорізької області від 27.01.2022 року (суддя  Юлдашев О.О., повний текст рішення складено 22.02.2022 року) у справі №908/1277/21 (908/3194/21)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромакс-Люкс",  м. Запоріжжя 
до  Головного управління ДПС у м. Києві, м. Київ 
про  визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
в межах справи № 908/1277/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю  "Агромакс-Люкс", м. Запоріжжя
                                                                                                                     ВСТАНОВИВ:
          
              Товариство з обмеженою відповідальністю "Агромакс-Люкс" звернулося до господарського суду м.Запоріжжя з позовом до Головного управління ДПС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.02.2020  року №03112615050102, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за податковим зобов`язанням 92 819 789,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 23 204 947,00 грн.
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що контролюючим органом без наведення в акті перевірки жодних обставин, які б свідчили, що наявні у контрагентів ТОВ "Смітсон Плюс", ТОВ "Меріс Холл", ТОВ "Глорія-Торг", ТОВ "Фрост Трейд", ТОВ "Грейт Ультра" трудових ресурсів та матеріально-технічного забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності, не встановлено фактів, які б свідчили про узгодженість дій між позивачем та контрагентами ТОВ "Смітсон Плюс", ТОВ "Меріс Холл", ТОВ "Глорія-Торг", ТОВ "Фрост Трейд", ТОВ "Грейт Ультра" з метою незаконного отримання податкової вигоди або обізнаності позивача з будь-якими протиправними діями свого контрагента. В обґрунтування прийнятих висновків в акті перевірки відповідачем не наведено обставин, які б вказували на безтоварність операцій. Надані до перевірки первинні документи за своєю формою та змістом не суперечать вимогам податкового законодавства та мають необхідні обов`язкові реквізити визначені законом. Факти порушення платником податків податкового законодавства, викладені в акті перевірки нечітко, необ`єктивно та без посилань на конкретні первинні документи, що підтверджують наявність зазначених порушень, що свідчить про недослідження контролюючим органом обставин фінансово-господарської діяльності позивача та виключає можливість дійти висновку про наявність порушень податкового законодавства з боку ТОВ "Агромакс-Люкс". 
          Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.01.2022 року у даній справі позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 25.02.2020 року №03112615050102, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за податковим зобов`язанням у розмірі 92 819 789,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 23 204 947,00 грн., а також стягнуто з відповідача на користь Державного бюджету України 794 500 грн. судового збору. 
          Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що висновки Головного управління ДПС у місті Києві в частині встановлення порушень податкового законодавства, що мало наслідком прийняття оскаржуваного податкового повідомлень-рішень є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають дійсності.     
          Не погодившись із вказаним рішенням, Головне управління ДПС у місті Києві звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
          В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача щодо відсутності необхідних трудових ресурсів та матеріальних засобів, необхідних для здійснення господарської діяльності у контрагентів позивача. 
          Судом проігноровано твердження відповідача щодо недоліків первинних документів, а саме вказаних в них розрахункових рахунків, що підтверджує твердження відповідача про те, що такі документи складались формально, для надання вигляду реальності господарської операції.
          22.06.2023  року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі.
          Вказане клопотання обґрунтовано посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13.04.2023 року у справі №320/12137/20, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, вказаних у справі №905/2030/19 про те, що обставини здійснення щодо позивача - платника податків провадження у справі про банкрутство підвідомчість спору, який виник після 21.10.2019 року, слід визначати із застосуванням норм статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, як закону, що прийнятий пізніше, та якими розгляд такого спору віднесено до юрисдикції господарського суду, який здійснює провадження у справі про банкрутство. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відноситься до юрисдикції адміністративного суду.    
          Позивач у наданих запереченнях на клопотання про закриття провадження у справі просить відмовити у його  задоволенні, оскільки відступ в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.04.2023 року по справі №320/12137/20 від висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених в постанові від 21.09.2021 року по справі №905/2030/19 (905/1159/20), зроблено лише відносно спірних правовідносин із прострочення податковим органом відшкодування платнику бюджетної заборгованості із ПДВ, зокрема вимог позову про стягнення з бюджету заборгованості із відшкодування ПДВ, пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму вказаної заборгованості, які безпосередньо не пов`язані із справою про банкрутство та мають очевидні ознаки публічно-правового спору. 
      Від позивача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №908/129/22 (908/1333/22), виготовлення та оприлюднення повного тексту судового рішення у цій справі.
          Протокольною ухвалою від 04.09.2023 року в задоволенні клопотання відмовлено.
          Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
          Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
          У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
          Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
          Статтею 125 Конституції України встановлено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
          Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
          Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
          Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.
          Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
          Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
          При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 року у справі №911/1834/18,  від 11.01.2022  року у справі №904/1448/20).
          Тобто, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
          Предметом розгляду у цій справі є позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромакс-Люкс" до  Головного управління ДПС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.02.2020 року №03112615050102, яка заявлена в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю      "Агромакс-Люкс". 
          Банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені спеціальним Кодексом України з процедур банкрутства, прийнятим відповідно до Закону України від 18.10.2018 року №2597-VІІІ та введеним в дію з 21.10.2019 року.
          Провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.06.2022 року у справі №905/813/20).
          За правилами предметної юрисдикції господарських судів у пункті 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
          Відповідно до частини 13 статті 30 Господарського процесуального кодексу України справи, передбачені пунктами 8 та 9 частини першої статті 20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника, тобто є справами виключної підсудності.
          Отже, процесуальний закон встановив імперативне правило виключної підсудності справ про банкрутство та справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.
          Верховний Суд неодноразово зауважував, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника (висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №918/420/16, постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22.09.2021 року у справі №  911/2043/20, від 23.09.2021 року у справі № 904/4455/19).
          Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, одним із завдань має задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможним боржником. При цьому обов`язковим завданням провадження у справі про банкрутство є справедливе задоволення усієї сукупності вимог кредиторів в порядку черговості встановленому законом. Тому провадження у справах про банкрутство об`єктивно формується на засадах конкуренції кредиторів.
           Тобто, призначення провадження у справі про банкрутство полягає у збалансуванні реалізації прав та законних інтересів учасників справи. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів.
          Раціональність механізму конкурсної процедури полягає саме в тому, що вона надає інструментарій для узгодження прав та інтересів усіх кредиторів, а також забезпечує взаємні права та інтереси сукупності кредиторів і боржника. При цьому інструментом гарантування прав кожного із сукупності кредиторів є принцип конкурсного імунітету, за яким кредитор не має права задовольнити свої вимоги до боржника інакше, як в межах відкритого провадження у справі про банкрутство. Кредитори можуть задовольнити свої вимоги за правилами конкретної конкурсної процедури (висновок, викладений у постановах судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі №910/9535/18 та від 09.09.2021 року у справі №916/4644/15).
           Дотримання цього принципу забезпечується, зокрема, концентрацією судових спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про його банкрутство відповідно до пункту  8 частини  1 статті  20 Господарського процесуального кодексу України та кореспондуючими цій нормі правилами статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (надалі – Кодекс).
           Відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
          Частиною 3 статті 7 Кодексу встановлено правило, за яким матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
          Законодавець визначив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №607/6254/15-ц, від 18.02.2020  року у справі №918/335/17, від 15.06.2021року у справі №916/585/18(916/1051/20), постанови Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі №921/557/15-г/10, від 06.02.2020  року у справі №910/1116/18, від 12.01.2021 року у справі №334/5073/19, від 23.09.2021 року у справі №904/4455/19).
          У постановах від 15.05.2019 року у справі №   289/2217/17, від 12.06.2019  року у справі №289/233/18, від 19.06.2019 року у справах №289/718/18 та №289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог.
          Отже, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію 21.10.2019 року Кодексу України з процедур банкрутства має здійснюватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.
          Якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу (наведена правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №916/585/18 (916/1051/20).
          Відповідно до частини 1 статті 62 Кодексу України з процедур банкрутства усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.
          Отже, Кодекс України з процедур банкрутства розширив юрисдикційність господарському суду спорів, які виникають у відносинах неплатоспроможності боржника та раніше розглядалися судами інших юрисдикцій, визначивши критерій впливу спору на майнові активи боржника вирішальним при з`ясуванні питання щодо необхідності його розгляду в межах справи про банкрутство однієї із сторін.
          Системний аналіз змісту приписів статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства у сукупності із зазначеними нормами Господарського процесуального кодексу України щодо предметної та територіальної юрисдикції (підсудності) свідчить, що принцип концентрації в межах справи про банкрутство всіх спорів, у яких стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна є універсальним і норми Господарського процесуального кодексу України чи Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють винятків із цього правила.
          Верховний Суд неодноразово зауважував, що Кодекс України з процедур банкрутства у статті 7 розширив підсудність господарському суду спорів, стороною яких є боржник, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, визначивши за змістом цієї норми критерій впливу на майнові активи боржника вирішальним при з`ясуванні питання щодо необхідності розгляду спору в межах справи про його банкрутство.
          Крім того, абзацом 4 частини  2 статті  7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що у разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.
          За приписами Кодексу України з процедур банкрутства зміст судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства полягає у тому, що рішення чи дії боржника та третіх осіб, що можуть вплинути на майнові активи боржника, мають бути підконтрольні суду, що здійснює провадження у справі про банкрутство.
          З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що за змістом пункту 8 частини 1 ст.атті 20 Господарського процесуального кодексу України, статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства у межах справи про банкрутство підлягають вирішенню питання судового контролю і у справах, якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, однак за умови, що вирішення такого спору вплине на майнові активи боржника, або на суб`єктний склад сторін та учасників у справі про банкрутство, їхні права, інтереси та (або) обов`язки.
          Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем (державним органом) існують публічно-правові відносини, пов`язані з реалізацією відповідачем своїх владних повноважень щодо проведення перевірок позивача в частині дотримання останнім вимог податкового законодавства.
          Отже, відносини між сторонами є такими, що виникли з податкового законодавства та фактично стосуються повноважень відповідача та їх реалізації.
          Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений в постанові від 21.09.2021 року у справі № 905/2030/19, з прийняттям Кодексу України з процедур банкрутства законодавець змінив правила визначення юрисдикції таких спорів, сконцентрувавши розгляд усіх майнових та ряду немайнових вимог у межах однієї судової процедури банкрутства в судах господарської юрисдикції задля повного та комплексного вирішення усіх правових проблем неплатоспроможної особи (як фізичної, так і юридичної), яка може бути визнана банкрутом (ліквідована) за наслідком такої процедури, що матиме наслідком закриття (припинення) провадження з розгляду спорів у всіх інших юрисдикційних органах з вимогами до неї.
          При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2021 року у справі №905/2030/19 зазначила, що Кодексу України з процедур банкрутства та Господарський процесуальний кодекс України є нормативними актами рівної юридичної сили (кодексами). Отже, у випадку колізії норм між статтею 7 Кодексу України з процедур банкрутства та статтею 20 Господарського процесуального кодексу України повинні застосовуватися ті процесуальні норми, які прийняті пізніше. Відтак у правовідносинах щодо визначення розміру податкових зобов`язань боржника у справі про банкрутство шляхом оскарження рішення податкового органу переважному застосуванню з 21.10.2019  року підлягають норми статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства.
          Велика Палата Верховного Суду послалася також на те, що з прийняттям Кодексу України з процедур банкрутства законодавець відніс до юрисдикції господарського суду у справі про банкрутство як розгляд спорів боржника з конкурсними кредиторами, так і розгляд його спорів з поточними кредиторами (частина друга статті 7, абзац третій частини восьмої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства), на відміну від попереднього регулювання Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та іншими процесуальними кодексами України.
           За висновками Великої Палати Верховного Суду, з огляду на обставини здійснення щодо позивача - платника податків - провадження у справі про банкрутство, підвідомчість спору, який виник після 21.10.2019  року слід визначати із застосуванням норм статті 7 КУзПБ як закону, що прийнятий пізніше, та якими розгляд такого спору віднесено до юрисдикції господарського суду, який здійснює провадження у справі про банкрутство ТОВ "Агромакс-Люкс".
          Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.04.2023  року у справі №320/12137/20 відступила від вказаних висновків у справі №905/2030/19 та зазначила наступне:           
- "Особливістю провадження у справі про банкрутство є те, що врегулювання правовідносин неплатоспроможності боржника вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних, так і адміністративних правовідносин щодо його майна (майнових прав) з метою якнайповнішого задоволення в ній вимог кредиторів - приватних осіб та контролюючих органів з грошовими вимогами до боржника у черговості, визначеній КУзПБ".
- "Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
          У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.
          Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина третя статті 7 КУзПБ).
          Аналіз змісту наведених приписів КУзПБ у взаємозв`язку з нормами статті 20 ГПК України дозволяє дійти висновку про те, що для віднесення справи до юрисдикції господарського суду, який розглядає справу про банкрутство, майнові вимоги мають бути безпосередньо пов`язані зі здійсненням провадження в такій справі, зокрема стосуватися визнання недійсними правочинів, учинених керуючим санацією (ліквідатором), визнання права власності на майно боржника, оскарження результатів аукціону з продажу майна боржника тощо.
          До критеріїв визначення, чи підлягає розгляду у межах справи про банкрутство спір, стороною в якому є боржник, відносяться також такі умови, за яких вирішення спору: стосується питання щодо формування активів боржника (майно, майнові права); впливає на суб`єктний склад сторін та учасників у справі про банкрутство, їхні права, інтереси та (або) обов`язки.
          Водночас регламентація процесуальних відносин нормами матеріального права без об`єктивної необхідності створює перешкоди для належної реалізації принципу правової визначеності, що має об`єктивні ризики при правозастосуванні.
          Правила визначення юрисдикції визначає насамперед процесуальний кодекс (ГПК України, КАС України), а не кодекс з консолідованими нормами матеріального права, яким є КУзПБ.
          Водночас у пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України йдеться про звернення до суду з "майновими вимогами до боржника", а у статті 7 КУзПБ - про "всі майнові спори, стороною в яких є боржник".
          При цьому спеціальними нормами, що визначають юрисдикцію господарських судів, є приписи саме частини першої статті 20 ГПК України, пунктом 8 якої прямо передбачено, що не відносяться до юрисдикції господарських судів спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, а також спори про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених ПК України.
          Ураховуючи сутність і правову природу спірних правовідносин, приписи процесуального закону мають превалюючу дію при розв`язанні колізій щодо обрання належної судової юрисдикції."
          Зміст наведеної правової позиції свідчить про те, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відносяться до юрисдикції адміністративного суду.
     Аналогічна правова позиція була підтверджена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.07.2023  року по справі №908/129/22 (908/1332/22).
          Відповідно до частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України такі висновки мають враховуватися під час вирішенні спору.
          У справі, що розглядається, позовні вимоги стосуються перевірки законності дій суб`єкта владних повноважень, суть спору про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень свідчить про публічно-правовий характер такого спору та належить до юрисдикції адміністративних судів.
          Приймаючи до уваги висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.04.2023 року у справі № 320/12137/20,  висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 18.07.2023 року по справі №908/129/22 (908/1332/22), за якими спори, зокрема, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення контролюючого органу, належать до юрисдикції адміністративних судів, колегія суддів доходить до висновку про закриття провадження у справі, що розглядається, на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України
          При цьому, дійшовши висновку про закриття провадження у справі, апеляційний господарський суд  не має права давати оцінку нормам права, що регулюють спірні правовідносини, оскільки вказані питання підлягають дослідженню під час розгляду справи по суті судом адміністративної юрисдикції.
          Відповідно до частини другої   статті 278 Господарського процесуального кодексу, України   порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених  статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
                За приписами пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України    господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
          Згідно з частиною 4  статті 278    Господарського процесуального кодексу України  у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1   статті 231  цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
          Частиною 2 статті  231 Господарського процесуального кодексу   України визначено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пункті  1 частини 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів апеляційного  господарського суду вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувати оскаржуване рішення, як таке, що ухвалено з порушенням правил юрисдикції господарських судів та закрити провадження у справі.
          При цьому суд апеляційної інстанції роз`яснює позивачеві, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.  
          Керуючись статтями 231, 269, 270, 271, 275-284  Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -
                                          
ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу  задовольнити частково.
          Рішення господарського суду Запорізької області від 27.01.2022 року у справі №908/1277/21 (908/3194/21) скасувати.
          Провадження у справі №908/1277/21 (908/3194/21) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромакс-Люкс" до  Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення закрити.
          Роз`яснити позивачу, що в разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України суд за його заявою вправі постановити в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

          Повний текст складено 12.09.2023 року.

          Головуючий суддя                                                       Т.А.Верхогляд                              

          Суддя                                                                               Ю.Б.Парусніков                            

          Суддя                                                                                О.Г. Іванов