Ухвала
 
10 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 295/2123/18
провадження № 61-10048ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державної організації «Комбінат «Рекорд» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 березня 2023 року, додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2023 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2023 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2023 року у справі за позовом Державної організації «Комбінат «Рекорд» до ОСОБА_1 про визнання договору зберігання матеріальних цінностей фіктивним правочином,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2018 року Державна організація «Комбінат «Рекорд» (далі -                              ДО «Комбінат «Рекорд») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору зберігання матеріальних цінностей фіктивним правочином. 
 
Позов мотивований тим, що 28 серпня 2015 року між сторонами укладений договір № 28/08-01 «Про зберігання матеріальних цінностей», за умовами якого                            ДО «Комбінат «Рекорд» в особі директора Разуваєва А. А. (виконавець) зобов`язався надати ОСОБА_1 (замовнику) послуги зі зберігання матеріальних цінностей у неопалювальному складському приміщенні на загальній площі 20 м?, що розташоване на АДРЕСА_1 . Сукупна вартість майна на момент передачі виконавцю склала 80 000,00 грн. До договору складений акт передачі матеріальних цінностей від 28 серпня 2015 року, в якому зазначено, про прийняття на зберігання: труб діаметром 32 мм довжиною 6 м -           56 шт., труб діаметром 32 мм довжиною 4 м - 20 шт., прута металевого діаметром 40 мм довжиною 6 м - 5 шт., прута металевого діаметром 20 мм довжиною 5 м - 60 шт., прута металевого діаметром 16 мм довжиною 4 м - 26 шт. Документи про підтвердження вартості відсутні.
 
На думку заявника, цей договір є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, без мети ввести матеріальні цінності та виконати умови договору. На час укладання договору ОСОБА_1 працював водієм легкового автомобіля ДО «Комбінат «Рекорд», звільнений 01 березня 2016 року. ОСОБА_2 наказом Державного агентства резерву України від 10 вересня 2015 року № 100 звільнений з посади директора ДО «Комбінат «Рекорд».
 
28 серпня 2015 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному з переломом лівої стегневої шийки бедра та в цей день на території ДО «Комбінат «Рекорд» він не знаходився. Господарська операція (договір) у бухгалтерському обліку не відображена і це також свідчить про те, що відповідачем матеріальні цінності на зберігання не ввозились. На території ДО «Комбінат «Рекорд» на той час знаходились металеві вироби, залишені Товариством з обмеженою відповідальністю «Базіс ВК» (далі - ТОВ «Базіс ВК») у вигляді плати за відвантаження. До 28 серпня 2015 року металеві вироби у значно більшій кількості, ніж матеріальні цінності, зазначені в акті передачі, зберігалися на території                      ДО «Комбінат «Рекорд» у вигляді мобілізаційного резерву і були реалізовані                        ТОВ «Базіс ВК» на підставі розпорядження (наряду) Державного агентства резерву України. За змістом бухгалтерському обліку в організації металеві вироби, залишені ТОВ «Базіс ВК», не відображені та не оприбутковані. 
 
Враховуючи викладене, заявник просив суд визнати договір від 28 серпня                   2015 року № 28/08-01 про зберігання матеріальних цінностей фіктивним правочином.
 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 березня 2023 року                   у задоволені позову ДО «Комбінат «Рекорд» відмовлено.
 
Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 квітня           2023 року стягнуто з ДО «Комбінат «Рекорд» на користь ОСОБА_1                       28 246,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2023 року апеляційні скарги ДО «Комбінат «Рекорд» залишені без задоволення, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 березня 2023 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2023 року залишені без змін.
 
Додатковою постановою Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2023 року стягнуто з ДО «Комбінат «Рекорд» на користь ОСОБА_1 4 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ДО «Комбінат «Рекорд», суди виходили з безпідставності заявлених вимог, оскільки найменування сторін договору «виконавець» і «замовник» замість визначених у статті 936 ЦК України «зберігач» та «поклажодавець», відсутність письмового договору про перевезення матеріальних цінностей на склад позивача та перебування ОСОБА_1 на лікарняному на момент підписання договору зберігання не свідчать про фіктивність правочину. Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, судами взято до уваги їх пов`язаність з розглядом справи, враховано складність справи, кількість судових засідань, обсяг виконаних адвокатами робіт. Апеляційний суд, стягуючи із позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, виходив з того, що заявником на підтвердження таких витрат надано належні та допустимі докази, а саме:                    договір про надання правничої допомоги від 13 жовтня 2021 року № 54, акт                     № 2 приймання-передачі юридичних послуг від 02 червня 2023 року на суму 4 500,00 грн.
 
03 липня 2023 року ДО «Комбінат «Рекорд» звернулася до Верховного Суду                        з касаційною скаргою на рішення Богунського районного суду м. Житомира                     від 02 березня 2023 року, додаткове рішення Богунського районного суду                        м. Житомира від 21 квітня 2023 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2023 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2023 року у цій справі.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
 
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389                ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411                     ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
 
У поданій касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, зокрема, що суди недостатньо повно дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411                    ЦПК України).
 
Проте, наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411                    ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судових рішень лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини третьої статті 411                    ЦПК України без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Крім того, посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.  
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V,             p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Державної організації «Комбінат «Рекорд» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 березня 2023 року, додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2023 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 29 травня 2023 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 19 червня 2023 року у справі за позовом Державної організації «Комбінат «Рекорд» до ОСОБА_1 про визнання договору зберігання матеріальних цінностей фіктивним правочином повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак