Справа № 461/3295/21                         Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М. 
Провадження № 22-ц/811/2335/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        27 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Колич Х.Б.
за участю: представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання,
 
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом,в якому просив розірвати договір довічного утримання, укладений 04 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори Ясинською Н.М., номер 2107, скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та скасувати заборону відчуження майна, з квартири АДРЕСА_1 за договором довічного утримання.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ним та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинською Ніною Миколаївною 04 жовтня 2013 року. На підставі вказаного договору за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а остання зобов`язувалася утримувати та доглядати за ОСОБА_1 довічно. Вказує, що відповідач, з часу укладення зазначеного договору, ніколи не виконувала взяті на себе зобов`язання, відтак такий договір підлягає розірванню в судовому порядку. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 липня 2022 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання - відмовлено.
Вказане рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в основу рішення суду першої інстанції покладено припущення про виконання ОСОБА_4 умов договору, яке ґрунтується лише на її твердженнях та показах свідків, які всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами. Стверджує, що матеріали справи містять належні, достовірні докази неналежного виконання ОСОБА_4 своїх договірних зобов`язань по утриманню та догляду за позивачем та не містять жодних доказів, які б спростували його позовні вимоги, що є підставою для розірвання договору в судовому порядку та свідчить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Висновки суду першої інстанції не відповідають дослідженим судом обставинам справи та ґрунтуються на припущеннях. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.
Інші учасники справи в судове засідання не з”явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи. Представник ОСОБА_4 – ОСОБА_5 подала клопотання про відкладення розгляду справи для вивчення матеріалів справи, проте причини її неявки не визнані судом поважними. Представник ОСОБА_4 – ОСОБА_6 про причини неявки суд не повідомив. Тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з”ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд зазначив про те, що відповідачка свої обов`язки по догляду та утриманню ОСОБА_1 згідно договору довічного утримання від 04.10.2013 виконувала належним чином, а позивачем не надано жодного достовірного доказу, який би підтверджував порушення умов договору довічного утримання зі сторони відповідача.
Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.
Як установлено судом та матеріалами справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання від 04 жовтня 2013 року, посвідчений державними нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинською Н.М, зареєстрований в спадковому реєстрі за № 2107(а.с.6).
Відповідно до п. 1 Договору, ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , взамін ОСОБА_4 зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.
Пунктом 11 Договору, за згодою сторін, передбачено обов`язок набувача майна надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення та догляд у вигляді: забезпечення відчужувача житлом у відчужуваній квартирі, шляхом безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі в цілому, забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням, забезпечення придатним для носіння одягом, здійснення догляду та необхідної допомоги, надання побутових послуг, забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами на дому та на стаціонарному лікуванні в лікарні, незалежно від їх вартості.
Пунктом 12 Договору зазначено, що за згодою сторін встановлено додаткове грошове забезпечення, яке визначається в сумі 1000 /одна тисяча/ гривень на місяць.
Відповідно до п. 15 Договору, цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у разі невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання, однією з сторін – у судовому порядку.
Згідно із ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання передбачає співмірність між вартістю переданого стороною цінного майна та отриманого натомість матеріального забезпечення та/або догляду від сторони, що отримала у власність майно значної цінності.
Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Згідно із ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків незалежно від його вини.
Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане.
Верховний Суд у постанові від 13 травня 2021 року (справа № 752/818/17) та від 24 червня 2021 року (справа № 644/1566/19) зазначив, що істотними умовами договору довічного утримання є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 6 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.
Норми чинного цивільного законодавства України та правові висновки Верховного Суду покладають саме на відповідача, як набувача відчуженої за договором довічного утримання квартири, обов`язок доведення належного виконання нею договірних зобов`язань за спірним договором по довічному утриманню та догляду за ОСОБА_1 .
Встановлено, що сторони визначили та погодили у договорі істотні умови, а саме те, що відповідач ОСОБА_4 повинна надавати позивачу ОСОБА_1 матеріальне забезпечення та догляд довічно у вигляді забезпечення останнього житлом у відчужуваній квартирі, шляхом безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі в цілому, забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням, забезпечення придатним для носіння одягом, здійснення догляду та необхідної допомоги, надання побутових послуг, забезпечення, згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами на дому та на стаціонарному лікуванні в лікарні, незалежно від їх вартості.
У пункті 12 договору зазначено, що за згодою сторін встановлено додаткове грошове забезпечення, яке визначається в сумі 1000 /одна тисяча/ гривень на місяць.
Проте, докази виконання відповідачкою умов договору довічного утримання щодо надання необхідної допомоги та додаткового грошового забезпечення в сумі 1000 грн на місяць, відсутні, що свідчить про порушення ОСОБА_4 договірних умов щодо довічного утримання ОСОБА_1 .
Суд помилково зазначив, що належними доказами про виконання відповідачкою своїх обов`язків за спірним договором є копії виписок з банківського рахунку ОСОБА_4 від 07.07.2021 по витратам і додатковим рахункам договору SAMDNWFC000130862288 від 24.12.2014 за період з 01.01.2018 – 06.07.2021, з яких вбачається оплата комунальних послуг.
Позивач визнає, що відповідачка у період з 2018 року до 19 березня 2021 року приїжджала до нього один раз на 10 днів або один раз на два тижні та купляла продукти за його пенсію.
Дійсно поясненнями свідків стверджено про надання певного утримання відповідачкою позивачу, однак показання свідків не можуть бути беззаперечними доказами та підтверджувати систематичність та періодичність відвідин позивача, прибирання квартири, готування їжі та належного виконання свої обов`язків за спірним договором. 
Колегія суддів приходить до висновку, що відповідач на підтвердження нею виконання передбачених договором довічного утримання обов`язків не надала належних та допустимих доказів, що є підставою для розірвання цього договору.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст. ст.367,368, п.2 ч.1 ст.374, 376, 381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
       Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 липня 2022 року скасувати, ухвалити нову постанову, якою позов  ОСОБА_1  задовольнити.
       Розірвати договір довічного утримання, укладений 04 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори Ясинською Н.М., номер 2107.
       Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та скасувати заборону відчуження майна, з квартири АДРЕСА_1 за договором довічного утримання.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

       Повний текст постанови складено: 07.07.2023

Головуючий 
       
Судді