КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                        
№ 22-ц/824/10486/2023                                                                                             
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

01 серпня 2023року                                                                      місто Київ
                                                                                             справа № 369/11940/22 
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Гаращенка Д.Р., Желепи О.В.,
 
розглянув в порядку письмового позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А.В., повний текст рішення складено 08 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів,-
 
                                               В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2022 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 суму авансу у розмірі 1500 доларів США.
В мотивування вимог посилався на те, що 07 жовтня 2022 року між ним та  ОСОБА_2 було досягнуто попередньої домовленості про продаж позивачу в строк до 50 діб належної відповідачуквартири, яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .
Вказував, що за наслідками зазначеноїдомовленості ним було передано  ОСОБА_4 , представнику відповідача завдаток у розмірі 1500 доларів США, на підтвердження чого останній власноручно написав розписку.
Зазначав, що він змінив свій намір і більше не бажає купувати квартиру, а тому 14 листопада 2022 року звернувся до відповідача із вимогою повернути у п`ятиденний строк від дня пред`явлення вимоги зазначену суму коштів, які за своєю правовою природою є авансом.
Посилався на те, що відповідач ухиляється від повернення коштів добровільно та відмовляється виконати своє зобов`язання.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, позивач          ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції помилився в оцінці переданих коштів (передано аванс, а не завдаток), такий висновок відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується розпискою ОСОБА_4 від 07 жовтня 2022 року та довіреністю ОСОБА_2 від 11 серпня 2022 року, виданої на ім`я            ОСОБА_4 щодо продажу належного їй нерухомого майна.
Вказував, що відповідач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подачу відзиву та не виконала свого обов`язку, встановленого ч.1 ст.81 ЦПК України щодо доведення тих обставин, на які вона могла б посилатись як на підставу своїх заперечень. У своїй заяві від 09 лютого 2023 року, яка була також подана 14 лютого 2023 року через електронну форму звернення громадян, відповідач не заперечувала щодо доводів та вимог позовної заяви та обставин справи.
Зазначав, що третя особа ОСОБА_4 у своїх поясненнях підтвердив факт отримання коштів та видачі розписки, а також ту обставину, що він діяв за довіреністю від імені своєї дружини ОСОБА_2 - власника квартири.
Посилався на те, що оскільки на момент передачі коштів договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами не було укладено, то ці кошти не виконують забезпечувальної функції, відтак є авансом, незалежно від того, що вони були названі у розписці завдатком.
Вказував, що прийнявши аванс за квартиру, представник ОСОБА_4 вчинив дії, які зумовили виникнення у його довірителя ОСОБА_2 обов`язку по їх поверненню у випадку не укладення договору купівлі-продажу цієї нерухомості.
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 11 серпня 2022 року ОСОБА_2 видала на ім'я ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважила останнього, у тому числі на продажу, укладення та підписання договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
У позовній заяві позивач вказував на те, що 07 жовтня 2022 року між ним та ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 , було досягнуто попередньої домовленості про продаж позивачу в строк до 50 діб належної відповідачу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
07 жовтня 2022 року ОСОБА_4 написав розписку, відповідно до якої останній взяв завдаток 1500 доларів США у ОСОБА_1 та зобов`язався продати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в строк 50 діб.
Заперечуючи проти позову третя особа  ОСОБА_4 подав до суду першої інстанції пояснення, в яких зазначив, що дійсно ним 07 жовтня 2022 року була написана розписка про отримання від ОСОБА_1 1500 доларів США. Вказував, що підписаний документ є розпискою про завдаток, а не про аванс.
Як вбачається з пояснень  ОСОБА_2 , які були подані до суду першої інстанції, остання зазначила, що ні усних, ні письмових домовленостей з ОСОБА_1 у неї не було. ЇЇ чоловік діяв на підставі виписаної нею довіреності. Вказувала, що гроші, про які йде мова в претензії ОСОБА_1 , в значній частині були витрачені на документи та переклади для укладання основної угоди. За проханням ОСОБА_1 ці документи та переклади робились в терміновому порядку в двох країнах, для швидшого укладання основної угоди. ОСОБА_1 занадто пізно відмовився від укладання угоди, в момент погодження часу у нотаріуса, за два дні до основної угоди.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов'язання.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилаючись на ст.570 ЦК України просив стягнути з відповідача 1500 доларів США як аванс.
Як вбачається з матеріалів справи, 07 жовтня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 , було досягнуто попередньої усної домовленості про продаж позивачу в строк до 50 діб належної відповідачу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
На виконання усної домовленості ОСОБА_1  передав  ОСОБА_4 1500 доларів США, які вважав авансом, з метою укладення у подальшому договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки між сторонами не було укладено нотаріально посвідченого попереднього договору купівлі-продажу квартири, то відсутні підстави вважати про наявність між сторонами договірних правовідносин.
Сторони у справі не оспорюють факт передачі   ОСОБА_1  - ОСОБА_4 , як представнику ОСОБА_2 1500 доларів США, що підтверджується розпискою від 07 жовтня 2022 року.
Таким чином, відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з  ОСОБА_2  на користь   ОСОБА_1 грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком.
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia(«суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляєактивну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов'язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі №127/13491/21-ц.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18.
Доказів того, що між сторонами існують якісь договірні правовідносини, матеріали справи не містять.
У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №357/8975/20.
Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені  ОСОБА_1  позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України.
Отже, вимоги ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення коштів-1500 доларів США, переданих за розпискою, підлягають задоволенню відповідно до статті 1212 ЦК України.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі №947/26577/19.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачасудові витрати у розмірі 2481 грн.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
                                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  - задовольнити частково.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів - задовольнити.
 
Стягнути з ОСОБА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 1500 доларів США та судові витрати у розмірі 2481 грн. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий:
 
Судді: