Номер провадження: 22-ц/813/909/23 
Справа № 510/2054/13-ц
Головуючий у першій інстанції Дудник В. І.
Доповідач Дришлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів ГромікаР.Д.,Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Одеса справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 02 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – комунальне підприємство «Водоканал» про визнання дій неправомірними, спонукання до вчинення певних дій та відновлення становища, яке існувало до порушення права, зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні водопроводом та встановлення земельного сервітуту,
ВСТАНОВИВ:

20.11.2013 року ОСОБА_2 звернулася до Ренійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 та відповідно до уточнених позовних вимог просив суд: визнати дії ОСОБА_3 з монтажу (побудови) інженерних мереж водопостачання та відведення на земельній ділянці, належній позивачу, неправомірними; зобов`язати ОСОБА_3 демонтувати інженерні мережі водопостачання та водовідведення між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; стягнути судові витрати по справі. Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_3 – в їх задоволенні просила відмовити, оскільки вони протирічать основному позову ОСОБА_2 , сама мережа водопостачання була прокладена із порушенням технічних умов та є такою, що підлягає демонтуванню, оскільки в даний час є нова мережа водопостачання, вона визнана законною та підлягає експлуатації її абонентами, існування паралельної мережі водопостачання поруч із новою є неможливим. З цих причин і про встановлення земельного сервітуту неможливо говорити, оскільки існує інший доступний спосіб для підведення водопостачання до власників спірних житлових домоволодінь (т.1, а.с.2-3).
Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 02.02.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати інженерні мережі водопостачання та водовідведення між земельною ділянкою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , та земельною ділянкою АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати (т.2, а.с.79-83).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та задовольнити повністю зустрічний позов ОСОБА_1 , судові витрати покласти на ОСОБА_2 . В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції не було повно та всебічно досліджено наявні обставини справи. Зокрема, апелянт вказує на те, що у справі не вірно зазначено відповідача, адже, як наголошує апелянт суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 є добросовісним користувачем послуг з водопостачання, а його вини в неправильній прокладці мережі водопостачання немає. Також, апелянт просить звернути увагу, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що вини відповідача у вчиненні неправомірних дій немає, оскільки він є тільки власником будинку, земельної ділянки, а не спеціалістом щодо відповідності водопровідних мереж. Тому, апелянт вважає, що відповідачем має виступати Державне підприємство Ренійський торгівельний порт, оскільки саме вказана особа провадила будівництво інженерних мереж. Апелянт також посилається на строки позовної давності та зазначає, що об`єкти спору були побудовані у 1984-1994 роках, право користування ОСОБА_2 виникло у серпня 1994 року, крім того, апелянт звертає увагу на те, що позивач під час розгляду справи підтвердила, що отримала земельну ділянку з обтяженнями – наявними інженерними мережами (т.2, а.с.86-93).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року (головуючий суддя – Ващенко Л.Г.) було відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду (т.2, а.с.107).
У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_4 з посади судді Одеського апеляційного суду на підставі рішення Вищої Ради правосуддя №1612/0/15-21 від 20.07.2021 року, у зв`язку з поданням заяви про відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2021 року, цивільна справа була розподілена колегії суддів: головуючого судді – Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д. та Драгомерецького М.М.(т. 2, а.с. 119, 120-121).
Ухвалою від 21.09.2021 року (головуючий суддя – Дришлюк А.І.) справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 2, а.с. 122).
Своїм правом закріпленим положеннями ст. 360 ЦПК України сторони не скористалися, відзив на адресу суду не надходив.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Сторони про дату, час та порядок проведення судового засідання повідомлялися належним чином. 
В судове засідання з`явився представник апелянта – адвокат Вальченко Віталій Володимирович, апеляційну скаргу просив задовольнити, оскаржуване рішення скасувати.
Від представника позивача – адвоката Карпова Ігора Олександровича на адресу суду було направлено заяву про розгляд справи за їх відсутності (т. 2, а.с. 217).
Дослідивши наявні матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи із наступного.
Згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 23.03.2012 року, виданого виконавчим комітетом Ренійської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Ренійської міської ради від 29.12.2011 року № 423, ОСОБА_2 є власником житлового будинку, садибного типу з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).
Земельна ділянка, яка знаходиться за вищезазначеною адресою, була передана у власність ОСОБА_2 на підставі рішення Ренійської міської ради народних депутатів Ренійського району Одеської області № 19 від 11.08.1994 року (т. 1, а.с. 4).
Разом з тим, будинок АДРЕСА_2 було побудовано за договором забудови ДП «Ренійський морський торгівельний порт», укладеним у 1980 року, в 1994 року зазначений будинок, в числі інших, був підключений до існуючої мережі водопостачання.
Матеріалами також встановлено, а саме: актом від 09.10.1996 року комісії з прийомки в експлуатацію котеджу АДРЕСА_3 ; протоколом № 7 від 01.06.1994 року про хід будівництва котеджів в порту; витягом з протоколу засідання профспілки від 14.10.1992 року № 36 про завершення будівництва котеджів; актом прийомки виконаних робіт за 1994 року; архітектурно-плановим завдання від 15.02.1988 року; кошторисом на будівництво інженерних мереж до мікрорайону котеджів, що водопроводі мережі в період приблизно з 1984 року по 1994 року проводилися силами ДП «Ренійський морський торговельний порт», який виступав в ролі забудовника, на момент здачі цих будинків в експлуатацію вони були підключені зазначеним підприємством до мережі водопостачання.
29.12.1999 року між Ренійським морським торговельним портом в особі начальника порту Маціпудри Євгенія Миколайовича та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі № 4030, згідно якого останній придбав житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 63). При цьому, земельна ділянка площею 0, 0997 га, на якій розташоване вказане домоволодіння також належить ОСОБА_1 , згідно державного акту про право власності серії АИ 948198 (т. 1, а.с. 64, 64 зворот).
Згідно висновку від 07.10.2013 року, складеного лейтенантом Ренійського РВГУМВС, на підставі поданої заяви ОСОБА_6 , встановлено, що у вересні 2019 року ОСОБА_1 без дозволу ОСОБА_2 потрапив на територію земельної ділянки, що належить останній, та розпочав роботи щодо заміни водопровідної труби, прорив траншею та вчиняв певні роботи з інженерними мережами водовідведення та водопостачання (т. 2, а.с. 70).
15.05.2020 року Науково-дослідним інститутом судових експертиз було проведено на підставі ухвали суду від 02.10.2017 року, судово будівельно-технічну експертизу № 17/
-5635, згідно висновків якої встановлено наявність технічної можливості прокладення (побудови) інженерних мереж водопостачання та водовідведення до земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 , крім встановлення сервітуту на право користування земельною ділянкою, власником якої є ОСОБА_2 , та зазначено, що мережу водопостачання та водовідведення доцільно прокласти по земельній ділянці, власником якої є ОСОБА_1 . Також вказаним висновком встановлено, що згідно проведеного дослідження було виявлено проведення робіт з побудови інженерних мереж водопостачання та водовідведення до земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 виконані з порушенням вимог п. 4.1, 4.2 СНиП 2.04.02-84 Водопостачання; в результаті дослідження встановлено, що роботи з побудови інженерних мереж водопостачання та водовідведення до земельної ділянки власником якої є ОСОБА_1 на земельній ділянці ОСОБА_2 виконанні також з порушенням п. 2, 4 ст. 26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та ДБН А.22.-3:2012 (т. 2, а.с. 1-13).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що аналізуючи доводи позивачки щодо неправомірності дій ОСОБА_1 в частині щодо проникнення на територію її земельної ділянки для перекриття води та проведення монтажу (заміни) труби, суд зазначає наступне. Дійсно, домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 , однак вона в ньому тривалий час, в том числі і станом на 2013 року не мешкала, за будинком доглядала громадянка ОСОБА_6 – знайома останньої. Коли у вересні 2013 року відбулася технічна поломка водопровідної труби, для того, щоб усунути аварію та відновити водопостачання у свій будинок ОСОБА_1 неодноразово намагався зв`язатися та домовитися із ОСОБА_2 , але це зробити не вдалося. 01.10.2013 року представниками КП «Водоканал» було складено акт про технічну несправність водопровідної труби і необхідність її заміни за рахунок домовласника. ОСОБА_1 пройшов на земельну ділянку ОСОБА_2 , прокопав траншею, виконав роботи по заміні труби для відновлення водопостачання у його будинок. Таким чином, суд вважає, що в діях відповідача – ОСОБА_1 немає неправомірності, адже саму водопровідну мережу він не прокладав, така була надана йому для користування, щодо монтажу (побудови) інженерних мереж водопостачання та водовідведення на земельній ділянці ОСОБА_2 неправомірності також немає, оскільки експлуатуюча організація була обізнана про необхідність проведення монтажу, у зв`язку із чим відповідач пройшов на територію домоволодіння позивача та, враховуючи невідкладну потребу відновлення водопостачання свого будинку та недопущення підтоплення будинку та земельної ділянки позивачки, крім того ОСОБА_1 сприйняв спроби зв`язатися та домовитися із власницею житлового будинку, але оскільки вони були безрезультатними – вдався до дії для забезпечення своєї життєдіяльності.
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 відносно зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати інженерні мережі водопостачання та водовідведення між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню, оскільки хоча сторони протягом досить тривалого часу і користувалися наданою їм системою водопостачання, але вона з огляду на норми та правила державних стандартів не відповідає пред`явленим вимогам.
Враховуючи висновки експерта, суд повністю погоджується із ними та вважає, що на підставі даних, встановлених експертним дослідженням, вимоги позивачки ОСОБА_2 щодо зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати інженерні мережі водопостачання та водовідведення між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 – підлягають задоволенню, оскільки інженерні мережі водопостачання та водовідведення не відповідають нормам СНиПу та були зведені без відповідної дозвільної та проектної документації. Це також підтверджується і доводами дослідження експерта: «Згідно з відомостями, що знаходяться у публічному доступі на сайті ДАБК України…., відсутні відомості щодо проведення будівельних робіт з прокладання мережі водопостачання.». Таким чином, «стара» система водопостачання не може у подальшому експлуатуватися та повинна бути демонтована.
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту, суд зазначає, що відповідно до ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення такого земельного сервітуту як право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми, або через чужу земельну ділянку та право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку. З аналізу вищевказаних норм законодавства можливо зробити висновок, що сервітут може бути встановлений лише за однієї умови – коли інший спосіб задоволення потреб власника (співвласника), суміжного власника земельної ділянки неможливо встановити.
В даному випадку, спираючись на висновок судової будівельно - технічної експертизи, «1) згідно проведеного дослідження на місці можливо зробити висновок щодо наявності технічної можливості прокладення (побудови) інженерних мереж водопостачання та водовідведення до земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 , крім встановлення сервітуту на право користування земельною ділянкою, власником якої є ОСОБА_2 , мережу водопостачання та водовідведення доцільно прокласти по земельній ділянці, власником якої є ОСОБА_1 ». Отже така технічна можливість у останнього наявна, тому зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначає, що як було встановлено в судовому засіданні, в даний час по цій вулиці проходить підтверджена дозвільною та проектною документацією водопровідна центральна траса і всі абоненти мають можливість перепідключитися до неї, відповідно наявна можливість підключення ОСОБА_1 до центрального водопроводу.
Апеляційний суд погоджується зі висновками суду першої інстанції та відхиляючи апеляційну скаргу, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За положенням ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, і кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів надається у ст. 16 ЦК України.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 14 Конституції України, кожному гарантується його право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Диспозиція ст. 152 Земельного кодексу України містить відповідний перелік способів захисту земельних прав, який не є вичерпним. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у т.ч. шляхом: б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, засмічення промисловими або іншими відходами, та в інших випадках. коли виникає необхідність відновлення стану таких земель до того, який існував до порушення прав землевласників та землекористувачів).
Згідно наявних матеріалів справи, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 23.03.2012 року є власником житлового будинку із надвірними та господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка включає в себе в тому числі присадибну земельну ділянку і земельну ділянку, виділену для ведення садівництва, що підтверджується долученими до матеріалів державними акти на право власності на земельні ділянки від 11.07.2012 року. 
Разом з тим, житловий будинок  АДРЕСА_2 являється сусіднім по відношенню до будинку позивача та належить  ОСОБА_1 .Земельна ділянка площею 0, 0997 га, на якій розташоване вказане домоволодіння належить останньому, що підтверджується наявною в матеріалах копією державного акту про право власності серії АИ 948198.
При цьому, матеріалам справи встановлено, що на початку вересня 2013 року прорвало водопровідну трубу, яка знаходиться, згідно проекту, на території житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 , та підлягала заміні. Відповідач – ОСОБА_1 провів заміну вказаної водопровідної труби та засипав траншею, яка проходить по дворі позивача – ОСОБА_2 , оскільки співробітниками КП «Водоканал» було повідомлено останнього, що ремонт усіх відгалужень від мережі здійснюється безпосередньо за рахунок зацікавлених осіб, згідно пояснень відповідача по справі – ОСОБА_1 . В результаті проведених відповідачем дій, на території земельної ділянки, яка належить позивачу, на відстані 80 сантиметрів від будинку залишилася траншея, яку протягом двох тижні закопано не було, що спричинило потрапляння відповідних атмосферних опадів під фундамент житлового будинку останньої. Зазначені обставини, в свою чергу, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем. Саме, у зв`язку із вищенаведеними обставинами справи, позивач – ОСОБА_2 і звернулася до суду із відповідними позовними вимогами, які в подальшому були уточненні, відносно визнання дій ОСОБА_1 з монтажу (побудови) інженерних мереж водопостачання та відведення неправомірними та демонтування вказаних інженерних мереж. 
Тобто, з вищенаведеного вбачається, що позивачу ОСОБА_2 стало відомо про зазначені обставини, а саме проведення відповідачем певних робіт із мережами водопостачання та водовідведення в вересні 2013 року, що свою чергу вбачається безпосередньо з наявного в матеріалах справи висновку від 07.10.2013 року (т. 2, а.с. 70), та пояснень безпосередньо відповідача щодо обставин справи, що стали підставою для звернення до суду із відповідним позовом. Враховуючи наведене, оскільки із даними позовними вимогами ОСОБА_2 звернулася до суду 20.11.2013 року, зважаючи на положення ст. 257 ЦК України, останньою не було в даному випадку пропущено встановлений строк позовної давності, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, та відповідно наведені доводи апелянта на спростування висновків суду першої інстанції, відхиляються апеляційним судом.
Стосовно посилань апелянта на пропуск позивачем – ОСОБА_2 строку для подання уточненої позовної заяви, слід зазначити, що матеріалами справи, в свою чергу, встановлено, що ухвалою 20.05.2014 року було відкрито провадження по справі, ухвалою від 02.10.2017 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу та відповідно провадження по справі було зупинено на момент проведення відповідної експертизи, яка була проведена 15.05.2020 року, згідно висновку № 17-5635, наявного в матеріалах справи. В подальшому, після поновлення провадження у справі ухвалою від 23.10.2020 року, судове засідання призначено до розгляду на 12.11.2020 року, в якому представником позивач – адвокатом Карповим Ігорем Олександровичем було заявлено клопотання щодо можливості уточнення позовних вимог, посилаючись на встановлення нових обставин справи, у зв`язку зі проведення експертизи та наданням відповідного висновку, яку судом першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні, враховуючи відповідні положення диспозиції ст. 222 ЦПК України, було задоволено, відкладено судове засідання на іншу дату та надано позивачу строк, зважаючи на встановлені нові обставини справи, для уточнення позовних вимог (т. 2, а.с. 38-40).
При цьому, відповідне право на звернення до суду у відкритому судовому засідання із відповідними заявами та клопотання по суті справи, які не були заявлені сторонами у підготовчому провадженні або в інший строк, встановлений судом, передбачене ч. 1 ст. 222 ЦПК України, відповідно з наведенням поважних підстав їх неподання у встановленим судом або нормами ЦПК України строк. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом (ч. 2 ст. 222 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 127 ЦПК України). Зазначене, в свою чергу, спростовує наведені доводи апелянта в цій частині, враховуючи, що позивачем було наведено відповідні підстави для подання уточненої позовної заяви, зважаючи на проведення по справі судової будівельно-технічної експертизи та встановленні нових обставин справи, котрі було визнанні судом першої інстанції у відповідності до вищезазначених положень ЦПК України, поважними. 
Будь-яких інших обґрунтованих доводів на спростування правильних по суті висновків суду першої інстанції, апелянтом наведено не було. 
Разом з тим, апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України від 18 липня 2006 року п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. А тому, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
При цьому, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Таким чином, враховуючи вищенаведене в своїй сукупності, оскільки наведені апелянтом доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та не спростовували висновки суду першої інстанції, апеляційний суд у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу залишає без задоволення та оскаржуване рішення Ренійського районного суду Одеської області без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 02 лютого 2021 року – без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                  А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складений 19 липня 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк.