ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/7148/20                                        Головуючий суддя І інстанції Курганникова О. А.
Провадження № 33/818/2/23                                Суддя доповідач Шабельніков С.К.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
               30 червня 2023 року                                                                        м. Харків
Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., при секретарі Вакула Н.С., за участю прокурора Кубаха М.А., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисника – адвоката Мозгового М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року, -
в с т а н о в и в:
Цією постановою
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, мешканка м. Харкова,
- визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-6 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 грн. 
       Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.
       Постановою встановлено, що ОСОБА_1 , будучи суб`єктом декларування, в зв`язку з перебуванням на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції в метрополітені Головного управління Національної поліції в Харківській області, в порушення вимог визначених пунктом 3, пунктом 7 частини першої статті 46 ЗУ «Про запобігання корупції» зазначила завідомо недостовірні відомості у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2018 рік, які відрізняються від достовірних на загальну суму 312470,00 грн., чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч.4 ст. 172-6 КУпАП. Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 19.12.2016 року № 556о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 призначено на посаду слідчого слідчого відділення відділу поліції в метрополітені Головного управління Національної поліції в Харківській області, як вона займала станом на 31.12.2018 року та на час подачі декларації – 17.03.2019. Відповідно до підпункту «з» пункту 1 частини першої статті 3 Закону ОСОБА_1 є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону та є особою, яка займає відповідно статті 50 Закону відповідальне та особливо відповідальне становище. Статтею 68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно з абзацом одинадцятим частини першої статті 1 Закону, правопорушення, пов`язане з корупцією – діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно- правову відповідальність. Частиною першою статті 65 Закону встановлено, що за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку. Згідно з абзацом п`ятнадцятим частини першої статті 1, частини першої статті 45 Закону вона є суб`єктом декларування, а отже, зобов`язана щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 12 Закону, Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень має право приймати з питань, що належать до його компетенції, обов`язкові для виконання нормативно-правові акти. Частиною п`ятою статті 12 Закону визначено, що нормативно-правові акти Національного агентства підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Нормативно-правові акти Національного агентства після включення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів опубліковуються державною мовою в офіційних друкованих виданнях. Нормативно-правові акти Національного агентства, які пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування. Рішенням Національного агентства від 10.06.2016 року № 3 «Про функціонування Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за № 959/29089, затверджено форму декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Пунктом 1 Правил заповнення форми декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування визначено, що декларація заповнюється та подається особисто суб`єктом декларування на веб – сайті Національного агентства з питань запобігання корупції через власний персональний електронний кабінет суб`єкта декларування у системі Реєстру, шляхом заповнення електронної форми. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 11 Закону до повноважень Національного агентства належить здійснення в порядку, визначеному цим законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування. Частинами другою та третьою статті 48 Закону передбачено, що Національне агентство проводить повну перевірку декларацій та визначає порядок її проведення. Порядок проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затверджено наказом Національного агентства від 15.04.202 № 144/20 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.04.202 за № 362/34645. Декларацію за 2018 рік ОСОБА_1 подала 17.03.(унікальний ідентифікатор доручення заступника Голови Національного агентства від 22.05.2020 р. № 100/270/20 проведено повну перевірку цієї декларації, за результатами якої встановлено, що вона при поданні декларації зазначила недостовірні відомості про активи, чим порушила вимоги п.3 п.7 ч.1 ст. 46 Закону. За результатами якої встановлено, що ОСОБА_1 при поданні декларації зазначила недостовірні відомості про активи, чим порушила вимоги пункту 3, пункту 7 частини першої статті 46 Закону. 
Так, ОСОБА_1 , у розділі 6 «Цінне рухоме майно – транспортні засоби» декларації не зазначила відомості про автомобіль «Wartburg», 1990 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності члену сім`ї (чоловіку ОСОБА_3 ) з 05.01.2001, що підтверджується відомостями наявними у Державному реєстрі транспортних засобів МВС України. У наданих поясненнях ОСОБА_1 вказує, що відомості про цей автомобіль не зазначені у декларації, так як під час подання декларації чоловік був впевнений, що даний автомобіль за ним не значиться, бо у 2006 році продав його іншій особі, якій видавав довіреність на право користування та розпорядження ним. Відповідно до інформації наданої Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз у листі від 10.07.202 № 8602-20 оціночна вартість автомобіля Wartburg 313, 1990 року випуску, станом на 05.01.2001 року становить 9430,00 грн. Отже, недостовірні відомості відрізняються від достовірних на суму 9430,00 грн.
Разом з тим, ОСОБА_1 у розділі 6 «Цінне рухоме майно – транспортні засоби» декларації зазначила недостовірні відомості про вартість на дату набуття автомобіля Ford Fiesta, 2011 року випуску, який належить на праві власності члену сім`ї (чоловіку ОСОБА_3 ). Так нею зазначено вартість на дату набуття цього автомобіля у розмірі 162000 грн. тоді як згідно з інформацією наданою Регіональним сервісним центром МВС в Харківській області у листі від 28.04.2020 № 31/20-1327 вартість придбаного, -членом сім`ї (чоловіком ОСОБА_3 ) вказаного автомобіля становить 83068,97 грн), що також підтверджується відомостями зазначеними у Державному реєстрі транспортних засобів МВС України. У наданих поясненнях ОСОБА_1 вказує, що у декларації помилкового відображена вартість цього автомобіля із врахуванням всіх податкових платежів та митних зборів, так як автомобіль був придбаний за кордоном. У митній декларації зазначено, що вартість вказаного автомобіля становить 83068,97 грн. та нараховано платежів до бюджету, що контролюються митними органами за такими видами надходжень: «Мита на транспортні засоби та шини до них, що ввозяться на територію України фізичними особами» (код виду надходжень бюджету 121) в розмірі 8306,90 грн, «Акцизного податку з товарів (Транспортних засобів (крім мотоциклів і велосипедів), ввезених на митну територію України фізичними особами» (код виду надходжень бюджету 185) в розмірі 4434,97 грн., «Податку на додану вартість з товарів, ввезених на територію України фізичними особами» (код виду надходжень бюджету 185) в розмірі 19162,17 грн. Загальна сума всіх вищевказаних відомостей становить 114973,01 гривень. ОСОБА_1 у розділі 6 декларації зазначила недостовірні відомості, які відрізняються від достовірних на загальну суму 88361,00 грн., чим порушила вимоги пункту 3 частини першої статті 46 Закону.
Крім цього, у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» декларації вона не зазначила відомості про дохід у розмірі 224109,00 грн., отриманий членом сім`ї (чоловіком ОСОБА_3 ) від відчуження 05.05.2018 року автомобіля КІА Сeed, 2013 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 . Відповідні відомості про отримання ОСОБА_3 доходу на суму 224109,60 грн. зазначені у Державному реєстрі фізичних осіб – платників податків. ОСОБА_1 пояснила незазначення відомостей про отриманий дохід тим, що чоловік не отримував цього доходу, так як вказаний автомобіль не продавав, а передав його, видавши відповідну довіреність, у розпорядження іншій особі, яка не повідомила про продаж автомобіля та отримання від цього доходу. Відповідно до змісту розділу 2 вказаного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.05.2018 № 5945/2018/930123 передача транспортного засобу (КІА Сeed, 2013 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) продавцем ( ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 яка діяла на підставі доручення) і прийняття його покупцем ( ОСОБА_5 ) здійснюється після повної оплати вартості майна, право власності на транспортний засіб та ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження транспортного засобу переходить до покупця з моменту підписання даного договору. У пункті 3.1 розділу 3 цього договору купівлі-продажу транспортного засобу зазначено, що ціна транспортного засобу складає 224109,60 грн. При цьому, у пункті 5.1 цього договору зазначено, що покупець зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених договором сплатити продавцеві ціну транспортного засобу зазначеному у пункті 3.1 договору і в порядку та на умовах визначених договором прийняти транспортний засіб. В той же час, заяву на перереєстрацію транспортного засобу від 05.05.2018 № 141056871 ОСОБА_5 подав як власник автомобіля КІА Сeed, 2013 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , що вказує на те, що оплата вартості транспортного засобу ним проведена у відповідності до умов договору. Разом з цим, зі змісту вищезгаданої довіреності від 15.09.2017 № 2690 вбачається, що ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси, зокрема щодо продажу вищезгаданого його власного автомобіля та щодо одержання за результатами цього правочину належних йому грошових коштів. Довіреність видана строком на один рік і була дійсна до 15.09.2018 року. Разі, якщо особо (повірений), якій видано довіреність, здійснює від імені фізичної особи – довірителя продаж рухомого майна, за яким відбувається перехід права власності на зазначене майно, то у розумінні ПКУ дохід від такого продажу у платника податку – фізичної особи – довірителя виникає у день укладення відповідного договору. ОСОБА_1 у розділі 6 «Цінне рухоме майно – транспортні засоби» декларації не зазначила відомості про цей автомобіль, що свідчить про її обізнаність щодо продажу цього автомобіля. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 46 Закону у декларації зазначаються відомості про отриманні (нараховані) доходи, у тому числі доходи у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення), отримані як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, гонорари, дивіденди, проценти, роялті, страхові виплати, благодійна допомога, пенсія, доходи від відчуження цінних паперів та корпоративних прав, подарунки та інші доходи. Таким чином, ОСОБА_1 у розділі 11 декларації зазначила недостовірні відомості, які відрізняються від достовірних на загальну суму 224109,00 грн., не вказавши відомості, які відрізняються від достовірних на загальну суму 224109,00 грн., не вказавши відомості про отримання доходу від продажу автомобіля, який належав на праві власності члену сім`ї (чоловіку ОСОБА_3 ), чим порушила вимогу п.7 ч.1 ст. 46 Закону.
Крім цього, відповідно до цієї ж постанови вбачається, що в частині не зазначення ОСОБА_1 відомостей про автомобіль Wartburg в розділі 6 «Цінне рухоме майно – транспортні засоби» декларації, суд зазначив, що з відомостей довіреності від 31.05.2006 року, зареєстрованої в реєстрі за № 3436, гр. ОСОБА_6 , уповноважив ОСОБА_7 управляти та розпоряджатись автомобілем Wartburg, 1990 року випуску. Довіреність видана строком на 40 років. При цьому ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 22.09.2007 року свідоцтво серія НОМЕР_3 ), про існування даного автомобіля остання на момент подачі декларації у 2019 році не знала, оскільки шлюб був зареєстрований через рік після оформлення вищевказаної довіреності. За таких обставин не зазначення ОСОБА_1 в декларації відомостей про цей автомобіль в розділі 6 «Цінне рухоме майно-транспортні засоби» не відноситься до адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-6 КУпАП.

       В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила судову постанову, в частині що стосується двох епізодів за якими її визнали винною, скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-6 КУпАП, посилаючись на те, що ця постанова є необґрунтованою, незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції не навів доказів на яких ґрунтується такий висновок суду, а також не зазначив мотивів відхилення інших доказів, на які посилався апелянт. Вважає, що в її діях відсутня об`єктивна сторона правопорушення в контексті порушення п.7 ч.1 ст. 46 Закону щодо невнесення відомостей про дохід, отриманий її чоловіком від реалізації автомобіля КІА, оскільки на момент подання декларації вона не повинна була зазначати відомості про отриманні доходи членів її сім`ї. Також ОСОБА_1 вказала, що не мала умислу на приховування відомостей щодо вартості автомобіля «ФОРД», оскільки до його вартості помилково додала митні платежі, а також платежі за доставку автомобіля, його сертифікацію тощо. Вказувала на неконституційність ст. 50 ЗУ « Про запобігання корупції», відповідно до якої була проведена перевірка відомостей, які вона внесла до своєї декларації, оскільки на час розгляду справи в суді ця норма була визнана неконституційною.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши доводи ОСОБА_1 та її захисника – адвоката Мозгового М.В., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав постанову суду першої інстанції законною та обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні. 
Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд першої інстанції не дотримався всіх вказаних вимог закону.
Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Перевіривши апеляційні доводи в межах поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вони не позбавлені правових та фактичних підстав.
Згідно змісту протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 5-14 том. 1) вбачається, що внаслідок певної перевірки декларації встановлено три епізоди правопорушення.
Зокрема, по першому епізоду суд першої інстанції визнав, що не зазначення ОСОБА_1 в декларації відомостей про автомобіль Wartburg, 1990 року випуску в розділі 6 «Цінне рухоме майно – транспортні засоби» не відноситься до адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-6 КУпАП. В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 погодилась з таким рішенням суду та не оспорювала судову постанову в цій частині.
При цьому також належить врахувати те, що прокурор у цій справі не подавав апеляційної скарги, що поза розумним сумнівом свідчить про його згоду з висновками суду першої інстанції, які містяться в оскаржуваній постанові стосовно цього випадку декларування. 
Враховуючи наведене суд апеляційної інстанції не переглядає постанову суду першої інстанції в цій частині.

Поряд з цим, суд визнав ОСОБА_1 винною в тому, що вона у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» декларації не зазначила відомості про дохід у розмірі 224109,00 грн., отриманий членом її сім`ї (чоловіком ОСОБА_3 ) від відчуження 05.05.2018 року автомобіля КІА, 2013 року випуску. 
Тобто, ОСОБА_1 визнана винною за порушення вимог п.7 ч.1 ст. 46 ЗУ «Про запобігання корупції».
Наведений висновок суду першої інстанції ґрунтується на тому, що всі пункти частини першої статті 46 Закону, окрім пункту сьомого, містять пряму вказівку на відображення у декларації відомостей стосовно суб`єкта декларування та членів його сім`ї. 
Проте, належить взяти о уваги те, що ОСОБА_1 17.03.2019 року подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави, щорічну за 2018 рік.
На час подачі нею декларації, відповідно до вимог п.7 ч.1 ст. 46 ЗУ «Про запобігання корупції», у редакції, що була чинною станом на 17.03.2019 року, у декларації необхідно було зазначати відомості про отриманні (нараховані) доходи, у тому числі доходи у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення), отриманні як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, гонорари, дивіденди, проценти, роялті, страхові виплати, благодійна допомога, пенсія, доходи від відчуження цінних паперів та корпоративних прав, подарунки та інші доходи.
Порівняльний аналіз п.7 ч.1 ст. 46 цього Закону, у редакції чинній станом на 17.03.2019, з іншими пунктами цієї частини Закону, якими також передбачені відомості, які повинні міститься у декларації, дає підстави стверджувати, що виконання вимог, передбачених п.7 ч.1 ст. 46 Закону покладається виключно на суб`єкта декларування і не стосується декларування майна чи доходів і витрат членів його сім`ї.
Тобто, п. 7 ч. 1 статті 46 Закону, який був чинний на момент подачі ОСОБА_1 декларації, вказівки на декларування відомостей про доходи членів сім`ї декларанта не містив, що свідчить про відсутність такого обов`язку згвдно з Законом. 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор не заперечував того, що саме на момент подачі ОСОБА_1 декларації, п. 7 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» був саме в такій редакції, тобто декларант не повинен був декларувати саме доходи членів сім`ї.
В подальшому, законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення ефективності інституційного механізму запобігання корупції» № 140-1Х від 02.10.2019 року, яким в абз. 1 п. 7 слова «отримані (нараховані) доходи» були замінені словами « отримані доходи суб`єкта декларування або членів його сім`ї».
Таким чином, діюче на час подання ОСОБА_1 щорічної декларації за 2018 рік антикорупційне законодавство, не покладало на неї обов`язок декларувати дохід її чоловіка у вигляді отриманих саме ним грошових коштів від продажу його автомобіля.
Поряд з цим, аналізуючи норми ЗУ «Про запобігання корупції», суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що лише ст. 46 Закону закріплює перелік відомостей, що зазначається в декларації, яку слід оцінювати на предмет її достовірності. 
Такий висновок апеляційної інстанції узгоджується із закріпленим в практиці Європейського суду з прав людини принципом правової визначеності, згідно якого «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку», а крім того «Конвенція вимагає, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба належною порадою, передбачити певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія» (рішення у справах «Новік проти України», «Єлоєв проти України», «стіл та інші проти Сполученого королівства»).
Заперечуючи щодо доводів апеляційної скарги, прокурором не взято до уваги те, що п.7 ст. 46 ЗУ «Про запобігання корупції» змінювався щодо обов`язку декларанта вказувати відомості про свої доходи, а після змін і про доходи членів своєї сім`ї. Однак під час подачі  ОСОБА_1  декларації діяли норми закону, які передбачали декларування відомостей лише про особисті доходи. При цьому суд апеляційної інстанції керується нормами ч.ч. 1, 2 ст. 8 КУпАП, згідно яких особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.
Отже, в діях ОСОБА_1 відсутня об`єктивна сторона діяння в контексті приписів п.7 ч.1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції», які були чинними на час подання нею декларації.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про порушення ОСОБА_1 п.7 ч.1 ст. 46 ЗУ «Про запобігання корупції», який не містив у своїй редакції обов`язку декларанта вказувати відомості про доходи членів своєї сім`ї.

Крім того, згідно протоколу зазначено, що ОСОБА_1 у розділі 6 «Цінне рухоме майно – транспортні засоби» декларації зазначила недостовірні відомості про вартість на дату набуття автомобіля «Форд», 2011 року випуску, який належить на праві власності члену сім`ї (чоловіку ОСОБА_3 ). В протоколі зазначено, що ОСОБА_1 зазначила вартість, на дату набуття цього автомобіля, у розмірі 162000 грн., тоді як згідно з інформацією наданою Регіональним сервісним центром МВС в Харківській області у листі від 28.04.2020 № 31/20-1327 вартість придбаного членом сім`ї ( ОСОБА_9 ) вказаного автомобіля становить 83068,97 грн. Недостовірні відомості відрізняються від достовірних на суму 78931 грн.
Частина 4 ст. 172-6 КУпАП характеризується завідомістю внесення до декларацій недостовірних відомостей, тобто умисною формою вини, коли особа усвідомлювала протиправний характер свого діяння, передбачала його шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала їх настання (ст. 10 КУпАП).
При цьому, матеріали справи не містять будь-яких фактичних відомостей на підтвердження цього, оскільки завідомість вчинення порушення, в розумінні ч.4 ст. 172-6 КУпАП повинна бути зумовлена будь-якими твердженнями чи обставинами, які в своїй сукупності доводять обізнаність особи щодо вимог вносити (чи не вносити) певну інформацію до декларації та обґрунтовували б внесення саме недостовірних відомосте до декларації з якою-небудь неправомірною (незаконною) метою (небажання розкривати свої статки, намір ухилитись від сплати податків чи зборів, незаконність джерел походження майна, тощо), доказів чому матеріали справи не містять.
Поза розумним сумнівом вбачається, що ОСОБА_1 внесла в декларацію відомості про покупку її чоловіком автомобілю «ФОРД», а також вказала саме ті витрати, які останній їй повідомив. Більш того, не приховуючи будь-які витрати, які були сплачені за цей автомобіль, ОСОБА_1 зазначила безпосередньо розмір всіх витрат, які фактично були сплачені її чоловіком за цей автомобіль.
Поряд з цим об`єктивно вбачається, що цей автомобіль був придбаний не безпосередньо ОСОБА_1 , а її чоловіком, а тому поза розумним сумнівом вбачається, що всі грошові кошти, які були витрачені на покупку цього автомобіля витрачала не особисто ОСОБА_1 , а її чоловік. Однак, ОСОБА_1 була обізнана про таку покупку та внесла про це всі відомі їй відомості до декларації, зазначивши вартість автомобіля саме ту, яку їй повідомив її чоловік, враховуючи виключно всі витрати, які він поніс при придбанні цього автомобілю.
Такі дії ОСОБА_1 поза розумним сумнівом не свідчать про її намагання приховати свої доходи або витрати, що в свою чергу підтверджує відсутність умислу на ухилення від декларування або приховування доходів.
Отже, враховуючи такі наслідки подачі недостовірних відомостей до декларації, ОСОБА_1 об`єктивно вбачається, що вона намагалась зазначити всі витрати, які були сплачені під час транспортування, покупки та розмитнення автомобіля її чоловіком.
Зокрема, ОСОБА_1 вказала вартість автомобіля – 83068,97 грн. Крім того, вона зазначила митні платежі, що становили 8306,90 грн, 4434,97 грн. та 19162,17грн, що у сукупності становить 31904,04 грн.
При цьому, з відомостей митної декларації (арк. 120-121) об`єктивно вбачається, що вартість автомобіля становить 83068,97 грн, а також були сплачені митні платежі у розмірі 31904,04 грн.
Поряд з цим, ОСОБА_1 повідомила, що інша сума у розмірі 47026,99 грн. була сплачена її чоловіком за транспортування цього автомобілю на митну територію України, сертифікацію цього автомобіля та інші платежі.
При цьому належить врахувати, що адміністративна відповідальність за ч.4 ст. 172-6 КУпАП наступає у разі подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які відрізняються від достовірних на суму від 100 до 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2019 року, тобто на час подачі декларації, становив 1921,00 грн. 
За попередній період, відповідно до Закону України «про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року, тобто на початок звітного періоду, за який ОСОБА_1 подавала свою декларацію, становив 1762,00 грн.
Тобто, враховуючи вимоги примітки до ст. 172-6 КУпАП, в редакції на час подання ОСОБА_1 декларації, сума грошових коштів у розмірі 78931 грн. є меншою ніж 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що свідчить про неможливість притягнення її до адміністративної відповідальності за цим складом правопорушення.
Отже, сума, яка зазначена у протоколі, а саме 78931,00 грн. є меншою від 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, як на час звітного періоду, а також на час подачі ОСОБА_1 декларації, що поза розумним сумнівом свідчить про помилковість висновків прокурора щодо наявності вини в діях ОСОБА_1 .
Враховуючи наведене, дії ОСОБА_1 щодо внесення всіх витрат щодо купівлі автомобілю вочевидь свідчать про намагання останньої об`єктивно показати розмір витрачених коштів під час покупки, транспортування, розмитнення, сертифікації автомобіля її чоловіком.
Тобто, висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, а також мотивувальній частині постанови, в якій суд першої інстанції посилався саме на вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, а саме зазначення недостовірних відомостей у щорічній декларації за 2018 рік.
Поряд з цим, визнаючи ОСОБА_1 винною, суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної постанови лише перелічив докази які, нібито, підтверджують винність ОСОБА_1 . 
Натомість мотивувальна частина оскаржуваної постанови не містить будь-якого аналізу доказів, які наявні в матеріалах справи, а також судом не надана будь-яка правова оцінка цим доказам, що об`єктивно свідчить про однобічність розгляду цієї справи.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано вказану Конвенцію.
Порядок реалізації Конвенції та рішень ЄСПЛ визначено Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до ч. 1 ст. 17 даного Закону, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права. Як встановлено рішенням ЄСПЛ у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 р., провадження у справах про адміністративні правопорушення вважається кримінальними у розумінні Конвенції. У справі «Надточій проти України» ЄСПЛ зазначив, що Уряд України визнав кримінально-правовий характер КУпАП.
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У п.56. рішення ЄСПЛ «Михайлова поти України», заява № 10644/08 від 06 березня 2018 року  суд нагадує, що «безсторонність», як правило, означає відсутність упередженості або необ`єктивності, а її існування або відсутність можуть встановлюватися різними шляхами. Відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, при якому мають ураховуватись особисті переконання та поведінка конкретного судді (тобто, чи мав суддя будь-які особисті упередження або чи був він об`єктивним у цій справі); та (і) об`єктивним критерієм, тобто шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд (та, серед інших аспектів, його склад) достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (див., наприклад, рішення у справі «Моріс проти Франції» [ВП] (Morice v. France) [GC], заява № 29369/10, пункт 73, ЄСПЛ 2015, з подальшими посиланнями). У контексті об`єктивного критерію, крім поведінки судді слід визначити, чи існують переконливі факти, які можуть викликати сумніви щодо його або її безсторонності. Це означає, що при вирішенні того, чи є у відповідній справі обґрунтована причина побоюватися, що конкретний суддя або орган, який засідає в якості суду, є небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати таке побоювання об`єктивно обґрунтованим (там само, пункт 76). Об`єктивний критерій в основному стосується ієрархічних чи інших зв`язків між суддею та іншими учасниками провадження. У зв`язку з цим навіть зовнішні прояви мають певну важливість, або, іншими словами, «правосуддя має не лише здійснюватися, має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (там само, пункти 77 та 78).
У справі «Barbera, Messegu and Jabardov. Spain» від 06.12.1998 Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитись на користь цієї особи.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
При цьому належить врахувати, що прокурор надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких посилався на положення ч.1 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції», в якій зазначено, що суб`єкти декларування зобов`язані щорічно до1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за милуй рік за формою, що визначається Національним агентством. Форма декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, визначена Рішенням НАЗК від 10.06.2016 року № 3 та є обов`язковою до виконання суб`єктами декларування. Прокурор посилається на те, що пунктом 2.2 цієї Форми передбачений обов`язок відображення інформації про членів сім`ї суб`єкта декларування. 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор повідомив, що відповідно до вимог цієї Форми, ОСОБА_1 повинна була зазначити у декларації доходи, в тому числі, які отримані членом її родини, а саме її чоловіком ОСОБА_3 .
Натомість, ч.1 ст. 45 Закону є бланкетною нормою, тобто вона має посилання на інші норми закону, а саме на форму декларації, що не заперечував і сам прокурор в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.
Згідно відомостей цієї Форми, відповідні відомості про доходи декларант повинен зазначати у розділі 11 «Доходи, у томі числі подарунки» декларації.
Проте, ця форма має ілюстровані посилання на те, як правильно треба заповнювати декларацію.
У пункті 2.2 декларації дійсно необхідно зазначати відомості по членів родини, однак ці відомості зводяться до прізвища, ім`я, по-батькові, дати народження, громадянства та паспортних даних. При цьому порушення п.2.2 декларації ОСОБА_1 в протоколі не ставилось в провину, а тому такі твердження прокурора є необґрунтованими.
       Поряд з цим, відповідно до вимог форми декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка була затверджена Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 10.06.2016 року № 3 та була чинна на момент подачі ОСОБА_1 декларації вбачається, що у пункті 11 «доходи, у томі числі подарунки» суб`єкт декларування повинен зазначити отриманий (нарахований) дохід упродовж звітного періоду. Доходи включають: заробітну плату (грошове забезпечення), отриману як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, гонорари та інші виплати згідно з цивільно-правовими правочинами, дохід від зайняття підприємницькою або незалежною професійною діяльністю , дохід від надання майна в оренду, дивіденди, проценти, роялті, страхові виплати, благодійну допомогу, пенсію, спадщину, доходи від відчуження цінних паперів та корпоративних прав, подарунки та інші доходи. Під заробітною платою розуміється основна заробітна плата, а також будь-які заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) особі у зв`язку з відносинами трудового найму. Подарунки у формі грошових коштів повинні зазначатися, якщо розмір таких подарунків, отриманих від однієї особи (групи осіб) протягом року, перевищує п`ять прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року. Подарунок у формі, іншій ніж грошові кошти (рухоме майно, нерухомість тощо), зазначається, якщо вартість такого подарунку перевищує п`ять прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року. Зазначення інформації про подарунок не виключає обов`язок вказати відповідне майно в інших розділах декларації, наприклад, у розділах про цінне рухоме майно, нерухоме майно, цінні папери тощо.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 своїми діями не порушила рішення НАЗК № 3 від 10 червня 2016 року, яким затверджено форму декларації на виконання ч.1 ст. 45 Закону, оскільки ОСОБА_1 порушення цієї норми не ставилося у провину, згідно змісту протоколу, як і не ставилося у провину порушення форми декларації, а тому такі твердження прокурора є необґрунтованими.
               Отже у цьому пункті ОСОБА_1 повинна була вказувати виключно про доходи та подарунки, які були отримані у звітному періоді безпосередньо нею, а доходи та подарунки членів її сім`ї у цьому пункті вона не повинна була вказувати, оскільки форма декларації, яка була чинною на час подання нею декларації, а саме 17.03.2019 року, цього не передбачала.
       Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про помилковість тверджень прокурора щодо необхідності внесення відомостей ОСОБА_1 щодо доходів та подарунків членів її родини, а тому апеляційний суд ставиться до них критично.

       З огляду на викладене, під час апеляційного розгляду встановлено, що згідно відомостей протоколу, ОСОБА_1 тричі (3 епізоди) здійснила недостовірне декларування.
       Натомість за 1 випадком (1 епізод) стосовно декларування автомобіля Wartburg 313, 1990 року випуску, - суд першої інстанції зазначив, що не зазначення ОСОБА_1 в декларацію відомостей про автомобіль Wartburg 313, 1990 року випуску, в розділі 6 «Цінне рухоме майно – транспортні засоби» не відноситься до адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-6 КУпАП.
       При цьому належить врахувати, що прокурор не подавав апеляційну скаргу на це рішення, в тому числі, і стосовно цього епізоду. Тобто вважається, що прокурор погодився з цим рішенням суду першої інстанції, а тому в цій частині, тобто за цим епізодом, суд апеляційної інстанції в цій частині перевірку не проводить, відповідно до вимог ст. 294 КУпАП.
       Стосовно 2 випадку декларування вартості автомобіля «ФОРД», який був придбаний його чоловіком, встановлено наступне.
       Згідно протоколу недостовірні відомості відрізняються від достовірних на суму 78931.00 грн. (арк. 8 том 1 передостанній абз.). Згідно примітки до ст. 172-6 КУпАП, законодавець передбачив настання адміністративної відповідальності лише у випадку, якщо відомості, зазначені у декларації відрізняються від достовірних на суму від 100 до 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Станом на 01 січня 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1762,00 грн., а станом на 01 січня 2019 року – 1921,00 грн.
       Поза розумним сумнівом вбачається, що встановлена в протоколі сума не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що унеможливлює притягнення до відповідальності ОСОБА_1 , згідно відомостей, зазначених у протоколі за цим епізодом.
       Стосовно 3 епізоду декларування ОСОБА_1 доходів від продажу автомобіля «КІА», належить взяти до уваги те, що на час подання декларації були чинними вимоги ст. 46 ЗУ «Про запобігання корупції», в якій законодавець передбачив обов`язки декларування певних відомостей щодо отримання доходів, що стосується лише доходів, які отримані суб`єктом декларування.
       З пункту 7 ст. 46 в редакції Закону України «Про запобігання корупції», який був чинним 17.03.2019 року (час подання ОСОБА_1 декларації), об`єктивно вбачається, що декларант на час подачі декларації не мав обов`язку, згідно законодавства (п.7 ст. 6 ЗУ «Про запобігання корупції») вносити відомості про доходи членів своєї сім`ї. Такий обов`язок на декларанта було покладено у зв`язку зі змінами, які були внесені до п.7 ст. 46 ЗУ «Про запобігання корупції» вже після подання ОСОБА_1 декларації за 2018 рік. Вказані обставини вочевидь не були враховані при складенні протоколу за цим епізодом декларування, що унеможливлює притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , як суб`єкта декларування.
Таким чином, під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи прокурора про правильність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 172-6 КУпАП, що обумовлює необхідність задоволення апеляційної скарги, в якій апелянт посилається саме на ці обставини, які не були враховані судом першої інстанції.
При цьому належить врахувати, що матеріали справи містять відомості, що в суді першої інстанції прокурор після дослідження всіх доказів у справі просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-6 КУпАП.
       Відповідно до ч.2 ст. 7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Згідно ч.1 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.
Більш того, відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення визначені статтею 247 КУпАП. Відповідно до п.1 цієї статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Поряд з цим, апеляційний суд погоджується з обґрунтованістю доводів захисника про відсутність ознак суб`єктивної сторони правопорушення щодо умислу на вчинення корупційного діяння, або діяння пов`язаного з корупцією, тобто пов`язаних з приховуванням доходів або витрат, як власних, так і членів сім`ї. 
Зокрема, прокурором не оспорювалось правдивість відомостей про придбання автомобіля, про що ОСОБА_1 поза розумним сумнівом помилково зазначила суму, яка є більшою від тієї. Яка зазначена у митній декларації. Але всі угоди проводила не вона особисто, а її чоловік і саме з його слів вона зазначала такі суми в своїй декларації.
Дослідивши та проаналізувавши матеріали та відомості, що є в цій справі, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року підлягає скасуванню, а провадження в справі стосовно ОСОБА_1 закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, згідно доводів поданої апеляційної скарги.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
       Постанову судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 172-6 КУпАП скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, тобто за відсутністю суб`єктивної та об`єктивної сторони правопорушення.

       Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
              
Суддя                                                 С.К. Шабельніков