КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 753/1752/21                                     Головуючий у суді першої інстанції - Волошин В.О.
Номер провадження № 22-ц/824/3757/2023                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2023 року                                                                                          м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційними скаргами Головного Управління Національної поліції в Київській області, заступника керівника Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури, -
ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури, в якому просив суд:
- стягнути з Державного бюджету, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в рахунок відшкодування завданої шкоди в розмірі 808 000 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 лютого 2015 року Бориспільським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015110230000196, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України. 
Вказував, що 26 червня 2017 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
В подальшому 09 серпня 2017 року прокурором Бориспільської місцевої прокуратури Київської області виділено з кримінального провадження №12015110230000196 матеріали досудового розслідування відносно нього за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та присвоєно номер кримінального провадження №12017110100001815, яке 19 серпня 2017 року було зупинене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України.
Позивач вказував, що 20 грудня 2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017110100001815 відновлено та йому було змінено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2018 року накладеного арешт на його майно.
В подальшому, 28 лютого 2018 року йому змінено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а 29 березня 2018 року відносно нього складено та затверджено обвинувальний акт та скеровано до Обухівського районного суду Київської області.
Вироком Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2018 року, який ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року залишено без змін, його було виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції залишено без змін.
У позові ОСОБА_1 зазначав, що зі сторони держави в особі уповноважених правоохоронних органів  відносно нього були здійсненні незаконні обмеження його прав, які, окрім іншого, полягали в незаконному повідомлені про підозру та відповідно незаконному перебуванні його під слідством та судом, в якості підозрюваного та обвинуваченого у період з 26 червня 2017 року по 25 листопада 2019 року, що складає 29 місяців.
Також зазначав, що виходячи із вимог ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню, становить 174 000 грн. При цьому позивач вважає, що він зазнав моральної шкоди на суму 250 000 грн, оскільки незаконні дії органів досудового слідства, які були спрямовані на притягнення його до кримінальної відповідальності, призвели до стресу, моральних переживань, витрат своїх зусиль, коштів та часу на доведення ним своєї невинуватості.
Крім того, позивач вважає, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на його корись має бути відшкодовано за надання йому юридичної (правової) допомоги на стадії досудового розслідування та на стадії судового розгляду за яку він сплатив на загальну суму 558 000 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління Національної поліції в Київській області подало апеляційну скаргу 14 грудня 2022 року, в якій вказує, що при вирішенні даної справи суд, зокрема, повинен був з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. А відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. 
Позивачем не подано суду жодного належного і допустимого доказу на обґрунтування того, що внаслідок закриття кримінального провадження відбулись кардинальні чи суттєві зміни в перебігу життєвих подій, було спричинено тривалий психологічний дискомфорт чи штучне обмеження у плануванні можливостей, погіршилась його репутація, та загалом, завдало певної моральної шкоди. Такого роду посилання позивача слід вважати голослівними.
Позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою, як і не обґрунтував сам розмір моральної шкоди.
Враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача, а також не обґрунтовано, з чого він виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди, а тому слід прийти до висновку, що у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити в повному обсязі.
Стосовно вимог позивача в частині стягнення на його користь матеріальної шкоди в розмірі 558 000 грн., у вигляді витрат на правову допомогу адвоката на стадії досудового розслідування та на стадії судового розгляду, то в цій частині позов не підлягає також задоволенню, з огляду на таке.
Апелянт вказує, що участь адвоката та надання позивачу правової допомоги підтверджуються численними доказами, проте в матеріалах справи міститься розписка від 12 жовтня 2021 року про те, що адвокат Манелюк І.М. отримав від ОСОБА_1 кошти в якості оплати вартості правової допомоги та винагороди в розмірі 558 000 грн. Інших документів щодо здійснення оплати позивачем за надання правової допомоги у кримінальному провадженні № 12017110100001815 матеріали справи не містять.
Разом з цим, апелянт вважає, що слід критично оцінювати зазначений доказ понесення стороною позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 558 000 грн, оскільки належним доказом понесення витрат на правничу допомогу є квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Однак, позивач, окрім розписки, суду не надав відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку.
Враховуючи викладене, Головне управління Національної поліції в Київській області просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року в повному обсязі і прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу 20 грудня 2022 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення, а позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Апелянт вважає, що суд визначив мінімально можливий розмір відшкодування 174 000 грн, однак не надав жодного обгрунтування завищення такого розміру до 200 000 грн, не проаналізував таких чинників, як характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайновнх втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, зусилля, необхідні для відновлення попереднього етапу.
Казначейство вважає, що суд проігнорував засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Вказує, що у разі якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, питання відшкодування шкоди провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
Таким чином, Шевченківський районний суд міста Києва розглянув заяву позивача про відшкодування шкоди всупереч вимогам Закону № 266/94-ВР, оскільки відповідний розгляд повинен був здійснювати Обухівський районний суд Київської області.
Також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, заступник керівника  Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу 20 березня 2023 року та вказує, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог постановлено за неправильного застосування норм матеріального права та з грубим порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин справи та надання належної правової оцінки наявним на підтвердження їх доведеності доказам, що в їх сукупності мають значення для правильного вирішення справи. 
Апелянт зазначає, що суд безпідставно задовольнив позов у розмірі 200 000 грн, який є завищеним, оскільки виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивача в ході досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження № 12017110100001815, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо.
Більше того, вважає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду.
Навпаки, матеріали справи свідчать, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12017110100001815, яке виділене з кримінального провадження № 12015110230000196 органи прокуратури діяли згідно вимог кримінального процесуального закону, оскільки будь-які рішення чи дії прокуратури Київської області щодо позивача незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувались учасниками кримінального провадження, а ухвалення виправдувального вироку стосовно ОСОБА_1 , не може безумовно свідчити про незаконність дій органів прокуратури, які відповідали вимогам, передбаченим нормами ст. 9, 11, 12, 132, 177, 178 КПК України.
Слід зазначити, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінального провадження відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди чи збільшення її розміру порівняно з передбаченим ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» мінімальним розміром.
Отже, здійснення досудового розслідування кримінального провадження стосовно позивача та судовий розгляд кримінального провадження ніяким чином не обмежувало права позивача, не позбавляло можливості останнього вести звичний спосіб чи активне громадське життя, не порушувало стосунки з оточуючими людьми, а, отже, не призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків чи додаткових зусиль для організації життя, що свідчить про відсутність будь-яких істотних страждань чи інших негативних наслідків морального характеру, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.
Судом першої інстанції, при цьому, не враховано, що сам по собі факт постановлення судом виправдовувального вироку стосовно позивача не призводить до безумовного та автоматичного обов`язку держави відшкодувати моральну шкоду особі, яка констатує її виключно наявністю такого факту, не наводячи при цьому у позовній заяві конкретних обґрунтованих доводів про те, в чому саме полягає заподіяна моральна шкода, якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, які моральні втрати поніс громадянин, яким чином вони призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків тощо.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд зазначив про те, що ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання, що безумовно змінили його нормальний життєвий ритм, однак не вказано прикладів, фактів та доказів, на підставі яких суд дійшов до такого переконання, розмір моральної шкоди в рішенні фактично не обґрунтував, а також не аргументував сам розрахунок завданої позивачу моральної шкоди.
У зв`язку з цим, апелянт вважає, що визначений рішенням суду розмір моральної шкоди є таким, що не ґрунтується на вимогах закону в частині розміру відшкодування, а при його визначенні судом безпідставно завищено суму стягнення у порівнянні із розміром, визначеним у ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».
Окрім того, апелянт наголошує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 26 червня 2017 року по 25 листопада 2019 року, що складає 29 місяців, проте вказаний період в дійсності є набагато меншим, оскільки фактично останній перебував під слідством і судом протягом 12 місяців і 17 днів (а саме з моменту повідомлення про підозру у кримінальному провадженні щодо останнього - 26 червня 2017 року та до моменту постановлення виправдувального вироку Обухівським районним судом Київської області - 12 липня 2018 року).
Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, Київська обласна прокуратура просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Судові витрати стягнути на рахунок Київської обласної прокуратури.
13 квітня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому погоджується із рішенням суду першої інстанції та вказує, що судом було надано оцінку обставинам та доводам наведеним позивачем і прийнято рішення щодо відповідного розміру відшкодування моральної шкоди. Натомість, апелянт-  ДКСУ не спростовує ті доводи, які наводить суд в оскаржуваному рішенні щодо мотивів визначення розміру моральної шкоди.
У відзиві представник позивача не погоджується і з доводами ДКСУ щодо розгляду справи неналежним судом, оскільки посилання на ст. 12 Закону №266/94-ВР є безпідставним, адже вказаним законом врегульована процедура безспірного стягнення суми завданої шкоди внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, суду. Вказує, що відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України позивач звернувся з позовом за зареєстрованим місцем свого проживання до Дарницького районного суду м. Києва та ухвалою від 20 квітня 2021 року визначено, що дана справа підсудна Шевченківському районному суду м. Києва, оскільки один з відповідачів зареєстрований в Шевченківському районі м. Києва.
 Враховуючи викладене у відзиві, ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу ДКСУ без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
При апеляційному  розгляді справи представник ГУ НПУ в Київській області Огородников К.О. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про  відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених в апеляційній скарзі. 
Представник Київської обласної прокуратури Касяненко Д.М. також підтримала доводи, викладені в апеляційних скаргах відповідачів у справі та просила їх задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились. 
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися на апеляційний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 
Так, судом першої інстанції  при розгляді вказаної справи встановлено, що 26 червня 2017 року старшим слідчим Бориспільського відділу поліції ГУ НП в Київській області Хамбір Я.О. у кримінальному провадженні № 12015110230000196 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 лютого 2015 року, повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Постановою прокурора Бориспільської місцевої прокуратури Київської області Добривечір К.В. від 09 серпня 2017 року виділено з кримінального провадження № 12015110230000196 матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та присвоєно номер кримінального провадження № 12017110100001815.
19 серпня 2017 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017110100001815 від 09 серпня 2017 року, відносно ОСОБА_1 було зупинене. В подальшому, постановою т.в.о начальника 1-го слідчого відділу слідчого відділу Бориспільського відділу поліції ГУ НП в Київській області Єфіменко В.О. від 20 грудня 2017 року відновлено зазначене кримінальне провадження.
Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2018 року у справі № 359/158/18 накладеного арешт на майно ОСОБА_1 .
28 лютого 2018 року ОСОБА_1 змінено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
29 березня 2018 року старшим прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні № 12017110100001815 - прокурором Бориспільської місцевої прокуратури Добривечір К.В. складено та затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Вироком Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано його, у зв`язку із недостатністю в діянні складу кримінального правопорушення. Також даним вироком скасовано накладений ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2018 року у справі №359/158/18 арешт на майно позивача.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року залишено без змін.
Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1   суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем доведено, що він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя та власність, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. 
Визначаючи розмір  відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн, суд першої інстанції послався на негативні наслідки, яких зазнав позивач у зв`язку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, тобто врахував характер і обсяг страждань, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, можливості відновлення немайнових втрат, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції. 
Так, у частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують.
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 1 зазначеного Закону).
Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди передбачено тільки у випадках визнання особи невинуватою або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав.
Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Тобто, право на відшкодування виникає в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Отже законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).
Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2022 року у справі № 185/2979/20.
При цьому за наявності виправдувального вироку, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
Судами встановлено, що відносно позивача у справі  протягом тривалого часу здійснювалися відповідні процесуальні дії направленні на притягнення його до кримінальної відповідальності як в подальшому встановлено судом за відсутності в його діях складу  кримінального правопорушення, тобто підстав визначених чинним кримінально-процесуальним законодавством для пред`явлення ОСОБА_1   підозри у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України не було. І в разі дотримання слідчим та прокурором передбачений чинним КПК України вимог, позивач не був би притягнутий до кримінальної відповідальності і щодо нього не наступили б негативні наслідки пов`язанні із цим.   
При цьому захисником позивача  ОСОБА_1 , адвокатом Манелюком І.М.  в кримінальному провадження з метою припинення вказаних, на думку захисту неправомірних дій  слідчих подавалися відповідні скарги адресовані прокурору Київської області Чібісову Д.О. (а.с.51 -53 т.1), слідчому судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області (а.с. 56-58 т.1), однак вказані дії не мали  позитивного вирішення і вказана кримінальна справа (провадження №12017110100001815) була направлена у березні 2018 року до суду із обвинувальним актом, за наслідком розгляду якого був винесений виправдовуваний вирок щодо ОСОБА_1 . 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що  позивачем доведено, що він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя та власність, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. Зазначене негативно вплинуло на ділову репутацію  ОСОБА_1 та потребує додаткових зусиль для її відновлення. 
При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, судом з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди, а саме негативні наслідки, яких зазнав позивач у зв`язку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, тобто враховано характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі належних доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством і судом, у зв`язку з чим йому завдано моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням його доведеності позивачем, заявлених ним вимог та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості.
Доводи апелянтів про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі, визначеному судом першої інстанції, є безпідставними, оскільки незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі, а суму відшкодування у розмірі 200 000 грн суд першої інстанції правильно визнав достатньою та справедливою. При цьому законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні.
Щодо доводів скарги заступника керівника прокуратури Київської області  про те, що судом невірно визначено часові рамки перебування позивача під слідством та судом  оскільки необхідно було вираховувати вказаний термін до  12 липня 2018 року, тобто дати постановлення виправдувального вироку ухваленого Обухівським районним судом Київської області, а не до 25 листопада 2019 року дати постановлення ухвали Київським апеляційним судом в кримінальному провадженні №372/899/18, то колегія суддів враховує, що відповідно до положень ч.1, ч.2 ст. 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що період перебування позивача під слідством і судом слід визначати з урахуванням положень статті 532 КПК України. 26 червня 2017 року позивачу у справі ОСОБА_1   було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року залишено без змін вирок  Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2018 року, яким позивача виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України  на підставі частини шостої  статті 284  та  пункту 3 частини першої статті 373 КПК України, оскільки не доведено, що в діях ОСОБА_1 як посадової особи є складі злочину; вирок суду про визнання невинуватим позивача у вчиненні злочину набрав законної сили 25 листопада 2019  року.
Подібні  правові висновки  містяться і в постановах Верховного Суду  від 01 березня 2023 року у справі № 751/4400/21 та від   26 квітня 2023 року у справі  № 442/8280/21.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої  інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Головного Управління Національної поліції в Київській області, Державної казначейської служби України, заступника керівника Київської обласної прокуратуризалишити без задоволення.  
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 07 липня 2023 року. 
  
Головуючий суддя :                                                                    М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                 Т.Ц.Кашперська                                                                                                                     В.О.Фінагеєв