КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

    Апеляційного провадження:                                                                    
    №  22-ц/824/9875/2023
 
                                                  ПОСТАНОВА
                                 ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
м. Київ                                                                                              Справа № 758/79/22
 
04 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Судді-доповідача            - Желепи О.В.
суддів:                               - Мазурик О.Ф., Немировської О.В.
                                   
за участю секретаря судового засідання Вєтчінової О.О.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року (у складі судді Анохіна А.М., повний текст рішення складено 07 квітня 2023 року)
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київпастранс» про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-
 
в с т а н о в и в :
 
У січні 2022 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП «Київпастранс» про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ КП «Київпастранс» № 72-к від 07.05.2021;
- поновити на посаді інженера - програміста ВП та АСАТР та ФГО КП «Київпастранс»;
- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.05.2021 року по день поновлення на роботі;
- стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 29.11.2017року вона була прийнята на посаду провідного інженера з комп`ютерних систем СА та З.
01.02.2021 року вона була переведена на посаду інженера - програміста до ВП та АСАТР та ФГО служби зв`язку.
Вказувала на те, що 22.03.2021 року вона написала заяву про переведення її на дистанційну роботу згідно наказу генерального директора по підприємству. Того ж дня, нею була подана заява на надання їй щорічної основної відпустки за 2020 рік, тривалістю 14 календарних дні, у період з 22.04.2021 по 05.05.2021.
06 травня 2021 року, прибувши на роботу, вона надала пояснення директору служби енергетичного забезпечення та зв`язку ОСОБА_2 стосовно  відсутності на роботі та повідомила, що вона разом з усіма іншими співробітниками ВП та АСАТР та ФГО, згідно наказу та усної вказівки ОСОБА_3 , під безпосереднім керівництвом якого вона працювала, знаходилась на дистанційній роботі та, з його ж дозволу, у період з 22.04.2021 перебувала у щорічній відпустці.
Вищезазначені пояснення позивач надавала в усній формі, при цьому пропозиції стосовно надання письмових пояснень позивачу не надходило.
Також вказувала на те, що 07 травня 2021 року її було запрошено на засідання профспілкового комітету на якому вона пояснила, що у період з 23.03.2021 року по 21.04.2021 року перебувала на дистанційній роботі згідно своєї заяви та наказу, у період з 22.04.2021 року по 05.05.2021 року - перебувала у щорічній відпустці на підставі наказу про відпустку та зазначила про наявність форс - мажорних обставин у місті Києві у період з 20.03.2021 року по 04.04.2021 року.
При цьому, не приймаючи до уваги пояснення позивача, профспілковим комітетом було надано згоду на її звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме за прогул без поважних причин. Того ж дня позивачу було видану трудову книжку.
Зауважувала, що відповідачем порушено місячний строк для такого звільнення, а тому вважає, що наказ про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню.
Посилалася на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.05.2021 року по 29.12.2021 року становить 74 205,72 грн.
Також, позивач стверджувала, що внаслідок незаконного звільнення та спроб виселити її з кімнати в гуртожитку вона зазнала моральних страждань, які за своїм внутрішнім переконанням оцінила в 50 000,00 грн.
Посилаючись на наведене, позивач просила позов задовольнити.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем не надано належних доказів на спростовування обставин переведення позивача на дистанційну роботу з подальшим наданням частини щорічної основної відпустки у встановленому законом порядку.
Вказувала на те, що відповідачем не було надано до суду належних доказів вчинення позивачем прогулу. При цьому, вважає, що акти, на які посилається відповідач, як на підставу своїх заперечень проти позову, були складені після звільнення позивача, вже під час розгляду справи.
Посилалася на те, що за період з 23.04.2021 року по 06.05.2021 року їй виплачувалася заробітна плата у такому ж розмірі, як і іншим працівникам, а саме 2/3 частини заробітку, як за час вимушеного прогулу.
Стверджувала, що суд надав невірну оцінку поясненням, що були надані свідками під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Зазначала, що суд не надав правової оцінки таким обставинам: позивачу не було оформлено та видано перепустку на транспорт, щоб вона змогла добратися до робочого місця; наказ про звільнення в день звільнення вона не отримала; факт її прогулу не було підтверджено Головним управлінням Держпраці у Київській області та Департаментом транспортної інфраструктури КМДА, якими розглядалося питання законності її звільнення; рішення про звільнення було прийнято одноособово директором ОСОБА_2 , з перевищенням його повноважень, при тому, що її безпосереднім керівником є ОСОБА_3 ; рішення про надання щорічної відпустки з 19.04.2021 року було погоджено з начальником відділу ОСОБА_7.
Відповідач КП «Київпастранс» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував, що звільнення позивача було проведено згідно норм трудового законодавства, а обставини на які посилається позивач не підтверджені доказами.
 
В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала.
Представник відповідача Тараско Т.Є. заперечувала проти задоволення скарги.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено, що наказом від 09.02.2021 року відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служби енергетичного забезпечення та зв`язку № 22к позивач була переведена на посаду провідного інженера - програміста відділу програмування та адміністрування систем автоматизації транспортної роботи та фінансово-господарського обліку.
У період з 23.03.2021 року по 06.05.2021 року позивач була відсутньою на робочому місці, про що посадовими особами відповідача були складені відповідні акти, датовані 23.03.2021, 24.03.2021, 25.03.2021, 26.03.2021, 29.03.2021, 30.03.2021, 31.03.2021, 01.04.2021, 02.04.2021, 05.04.2021, 06.04.2021, 07.04.2021, 08.04.2021, 09.04.2021, 12.04.2021, 13.04.2021, 14.04.2021, 15.04.2021, 16.04.2021, 19.04.2021, 20.04.2021, 21.04.2021, 22.04.2021, 23.04.2021, 26.04.2021, 27.04.2021, 28.04.2021, 29.04.2021, 30.04.2021, 05.05.2021, 06.05.2021.
08.04.2021 року позивачу за місцем реєстрації ( АДРЕСА_1 ) та за місцем проживання ( АДРЕСА_2 ) були направлені повідомлення про термінове прибуття на роботу та надання письмових пояснень стосовно причин відсутності на робочому місці.
З 23.03.2021 року позивачка була відсутньою і за місцем проживання у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , про що 20.04.2021 було складено відповідний акт.
Разом з тим, будь-яких заяв про надання щорічної відпустки, на ім`я керівництва відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служби енергетичного забезпечення та зв`язку, від позивача не надходило, наказ про переведення її на дистанційну роботу не видавався.
Наказом від № 72-к від 07.05.2021 року позивач була звільнена з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин.
Допитані, в судовому засіданні як свідки, за заявою представника відповідача, співробітники відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Служби енергетичного забезпечення та зв`язку: провідний інженер з комп`ютерних систем Відділу адміністрування систем фінансово - господарського обліку та звітності ОСОБА_5 , начальник відділу кадрів ОСОБА_6 та начальник відділу програмування та адміністрування систем автоматизації транспортної роботи та фінансово-господарського обліку ОСОБА_7 підтвердили обставини та факти на які посилалась представник відповідача.
Також, ОСОБА_7 під час допиту показала, що зв`язувалась з позивачем засобами телефонного зв`язку та намагалась з`ясувати причини відсутності останньої на робочому місці. Так, під час телефонної розмови з позивачем, їй стало відомо, що у зв`язку з введенням карантину ОСОБА_1 , без дозволу керівництва виїхала за місцем реєстрації до міста Слов`янськ, Донецької області. Причини такого вчинку позивач чітко сформулювати не могла.
Під час судового засідання, позивач вищезазначені обставини не заперечувала та підтвердила свій від`їзд до міста Слов`янськ, як і свою відсутність на робочому місці у період з 23.03.2021 року по 06.05.2021 року. Причини від`їзду пояснила запровадженням карантинних заходів у місті Києві, погіршенням самопочуття, а також зазначила, що її донька лікар, а отже могла допомогти з лікуванням.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи було здійснено з дотриманням вимог закону, відтак відсутні правові підстави для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною шостою статті 43 Конституції України закріплено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння
у збереженні роботи.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (стаття 147 КЗпП України).
Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник
або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
При цьому власник або уповноважений ним орган повинен мати докази,
що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.
Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі у день звільнення.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі здійснюється виходячи
з конкретних обставин та наданих сторонами доказів.
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі
до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,
81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку
про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи у період з 23.03.2021 року по 06.05.2021 року позивач була відсутньою на робочому місці, про що посадовими особами відповідача були складені відповідні акти, датовані 23.03.2021, 24.03.2021, 25.03.2021, 26.03.2021, 29.03.2021, 30.03.2021, 31.03.2021, 01.04.2021, 02.04.2021, 05.04.2021, 06.04.2021, 07.04.2021, 08.04.2021, 09.04.2021, 12.04.2021, 13.04.2021, 14.04.2021, 15.04.2021, 16.04.2021, 19.04.2021, 20.04.2021, 21.04.2021, 22.04.2021, 23.04.2021, 26.04.2021, 27.04.2021, 28.04.2021, 29.04.2021, 30.04.2021, 05.05.2021.
Пояснення з приводу відсутності на робочому місці, позивач відмовилися надавати, про що складено акт.
Позивач не заперечувала факт відсутності на роботі у період з 23.03.2021 року по 06.05.2021 року.
Як на підставу відсутності на роботі, позивач вказувала, що 22.03.2021 року вона написала заяву про переведення її на дистанційну роботу. Того ж дня, 22.03.2021 року, нею була подана заява про надання їй щорічної основної відпустки за 2020 рік, тривалістю 14 календарних дні, у період з 22.04.2021 року по 05.05.2021року.
Однак, матеріали справи не містять заяви позивача про переведення її на дистанційну роботу та відповідного наказу, відсутні в матеріалах справи і заява про надання відпустки та відповідний наказ, а тому твердження позивача про подання нею заяв не підтверджені жодним доказом.
Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності і взаємозв`язку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач у період з 23.03.2021 року по 06.05.2021 року повинна була знаходитися на робочому місці, проте в ці дні нею допущено прогули без поважних причин, внаслідок чого відповідач мав законні підстави для її звільнення із займаної посади за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Розглядаючи спір, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не надано належних доказів на спростовування обставин переведення позивача на дистанційну роботу з подальшим наданням частини щорічної основної відпустки у встановленому законом порядку, колегія суддів відхиляє, оскільки саме на позивача покладено процесуальний обов`язок доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин щодо написання нею заяв про переведення на дистанційну роботу та надання відпустки. При цьому, як вбачається з наданої представником відповідача копії особової картки працівника ОСОБА_1 в розділі V. «Відпустки», записи щодо надання позивачу відпустки за період з 22.04.2021 року по 05.05.2021 року відсутні. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не було надано до суду належних доказів вчинення позивачем прогулу, а акти, на які посилається відповідач, як на підставу своїх заперечень проти позову, були складені після звільнення позивача, вже під час розгляду справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях позивача, доказів на спростування обставин, що зазначені у актах матеріали справи не місять та позивачем не надано.
Доводи апеляційної скарги, про те, що безпосередній керівник позивача ОСОБА_3 дозволив їй бути відсутньою на роботі через погане самопочуття та виконувати свої обов`язки дистанційно, колегія суддів не приймає так як вони є недоведеними, ОСОБА_3 не є керівником, який уповноважений приймати такі рішення, а крім того позивач вчинила прогули з 23 квітня по 05 травня 2021 року, і відповідно лише в разі видачі наказу про відпустку чи наявності лікарняного, або переведення на дистанційну роботу позивач мала право не виходити на роботу протягом такого тривалого часу.
Разом з тим відповідач не надавав позивачу відпустку, не переводив її на дистанційну роботу в період з 23 квітня по 05 травня 2021 року та позивач не надала суду лікарняного, який би свідчив про її хворобу, а також не надала доказів, які б свідчили про виконання своїх обов`язків дистанційно.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що за період з 23.04.2021 року по 06.05.2021 року їй виплачувалася заробітна плата у такому ж розмірі, як і іншим працівникам, а саме 2/3 частини заробітку,  за час вимушеного прогулу є недоведеними та не впливають на законність рішення суду та на доведеність факту відсутності позивача на роботі без поважних причин та вчинення нею прогулу.
Твердження позивача, що суд надав невірну оцінку поясненням, що були надані свідками під час розгляду справи в суді першої інстанції, зводяться лише до необхідності оцінки показань свідків на користь позивача. Колегія суддів зауважує, що обставини на які посилається позивач не були підтверджені свідками, допитаними у суді першої інстанції.
Посилання на обставину щодо не оформлення та не видачу перепустки на транспорт, щоб вона змогла добратися до робочого місця, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач була відсутня на робочому місці, тому відповідач не мав можливості видати їй перепустку. Крім того, як зазначає позивач вона виїхала до м. Слов`янська, а відповідно не збиралась виконувати свої обов`язки на робочому місці, тобто відсутність перепустки, не перебуває у прямому причинному зв`язку з вчиненими позивачем прогулами.
Доводи позивача про те, що суд не надав належної оцінки листам  Головного управлінням Держпраці у Київській області та Департаменту транспортної інфраструктури КМДА, які надсилались їй по факту її звернення з приводу порушення трудових прав. колегія суддів не приймає. оскільки дослідивши зміст листів. суд встановив, що жодного порушення вказаними органами не було встановлено, а листи містили лише роз`яснення прав позивача на звернення до суду за захистом своїх трудових прав.їи
Встановивши, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
     
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення районного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, надав належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, тому подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду  - без змін.
Керуючись, ст.ст. 367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
 
Повний текс постанови складено 06 липня 2023 року.
 
Головуючий:                                                                    О.В. Желепа
 
Судді:                                                                                 О.Ф. Мазурик
 
                                                                                                    О.В. Немировська