Номер провадження: 22-ц/813/5560/23 
Справа № 523/8308/22
Головуючий у першій інстанції Малиновського О.М.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря - Трофименко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини та за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 27 липня 2022р. звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами в яких просив визначити місце проживання малолітнього, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком, тобто разом з ним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що перебуваючи з 27 лютого 2014р. у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду від 16 березня 2021р. шлюб між ним та ОСОБА_2 був розірваний. Відповідачка, забравши дитину всіляко перешкоджала йому у побаченнях з ним. З початку війни, ОСОБА_2 разом з дитиною повернулась до його помешкання, де в період з 25 лютого 2022р. вони знову проживали однією сім`єю. У подальшому, 15 квітня 2022р. відповідачка залишила сина ОСОБА_3 разом з ним та переїхала до свого місця проживання. Після чого, життям сина не цікавиться, участі у його вихованні не приймає.
Як стверджує позивач, він забезпечений житлом, отримує постійний дохід, має позитивні характеристики, як за місцем роботи, так і за місцем проживання. З дня народження сина він постійно приймає участь у його вихованні. Син відвідує дитячий клуб з раннього розвитку. На думку ОСОБА_1 , мати дитини, ОСОБА_2 завжди відносилась до дитини, як до речі, ніколи не цікавилась її внутрішніми почуттями, думками. За весь час проживання сина разом з ним відповідачка ні коли не цікавилась здоров`ям та почуттям дитини. ОСОБА_1 стверджує, що проживання дитини разом з ним буде відповідати інтересам дитини. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.
ОСОБА_2 04 серпня 2022р. також звернулась до суду з позовними вимогами в яких просила визначити місце проживання малолітнього, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок систематичних проявів агресивної поведінки з боку ОСОБА_1 , психологічного насилля по відношенню до неї та їх спільної дитини, ОСОБА_3 вона припинала спільне проживання з ним. Після припинення подружніх відносин та до останнього часу малолітній син, ОСОБА_3 постійно проживав разом з нею.
За твердженням ОСОБА_2 вона забезпечена житловим умовами, має постійний дохід від підприємницької діяльності, позитивно характеризується за місцем проживанням, має всі можливості для забезпечення та виховання дитини. При цьому, ОСОБА_2 вважає, що дитина не може проживати з батьком, так як він має нестабільну та емоційну поведінку. За таких обставин, на її думку, дитині буде краще проживати разом з нею.
У відзиві на позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні його позовних вимог посилаючись на їх безпідставність. Так, ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 свідомо спотворює факти на свою користь створюючи образ «гарного батька», проте водночас забороняє їй бачитись й спілкуватись з дитиною з 15 квітня 2022р. З вказаної дати ОСОБА_1 фактично відібрав у неї дитину і не дозволяє їй забрати сина. ОСОБА_2 стверджує, що вона не залишала дитину , а протиправні дії ОСОБА_1 стали підставою для звернення до поліції, з метою повернення дитини, які в свою чергу порадили їй вирішувати спірні питання в суді.
Відзиву та/або пояснень на позовні вимоги ОСОБА_2 від ОСОБА_1 до суду не надходило.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від від 03.03.2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини було задоволено у повному обсязі.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем її проживання: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 992,40грн.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини відмовлено у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 04 квітня 2023 року  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої апелянт просить - скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким визначити місце проживання  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком  ОСОБА_1 , у задоволенні зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини - відмовити у повному обсязі. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, таке, що ухвалено за обставин однобічного та неповного з`ясування обставин справи. 
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно ухилився від встановлення обставин щодо повернення ОСОБА_2 разом з сином до місця проживання ОСОБА_1 після військової агресі російсьої федерації та виїзду ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 за кордон.
Зазначає, що недоречним є посилання в оскаржуваному рішенні на рішення у справі №523/18365/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення графіку участі батька у спілкуванні з сином, оскільки з моменту ухваленні вказаного рішення суттєво змінились обставини життя.
Наголошує, що судом першої інстанції не надано належної та повної оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи.

03 липня 2023 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилаючись на необгірнованість доводів апеляційної скарги.

24 липня 2023 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про подання додаткових доказів та виклик свідка.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.04.2023 року провадження у справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини та за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.04.2023 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його предстаник апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити.
Також подали клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів та клопотання про допит свідка.
ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Протокольною ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.09.2023 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи письмових доказів та відмовлено у задоволенні клопотання про виклик та допит свідка.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 лютого 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Під час шлюбу у сторін народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх малолітній син ОСОБА_3 проживали разом у буд. АДРЕСА_2 .
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021р. (справа № 523/14273/20) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.
Починаючи з 30 червня 2020р. ОСОБА_2 почала проживати спільно з малолітнім, ОСОБА_3 , окремо від ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
З часу окремого проживання сторін, між ними виникли суперечки з приводу виховання сина ОСОБА_3 , а як наслідок до напруження відношень між ними.
За позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання не перешкоджати у вихованні дитини, визначення участі батька у вихованні дитини, Суворовським районним судом м. Одеси 16 грудня 2020р. було відкрито провадження у справі № 523/18365/20.
Судом встановлено та визнано сторонами по справі, що після введення на території України воєнного стану внаслідок агресії російської федерації, ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 повернулись до місця проживання ОСОБА_1 .
Через декілька місяців спільного проживання, з метою забезпечення безпеки дитини, ОСОБА_2 13 квітня 2022р. вирішила виїхати з дитиною за кордон.
15 квітня 2022р. між сторонами виникла чергова сварка, в процесі якої ОСОБА_1 забрав сина ОСОБА_3 до себе додому. З того часу та дотепер малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком, ОСОБА_1 .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2022р. у справі № 523/18365/20, яке набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2022р., позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Судом був визначений ОСОБА_1 графік його участі у вихованні та спілкуванні з сином, ОСОБА_3 . Було зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 у спілкуванні та спільному перебуванню з малолітнім сином ОСОБА_3 у визначений судом час. Крім того, рішенням суду ОСОБА_1 було зобов`язано повертати дитину матері, ОСОБА_2 , після завершення часу спілкування з дитиною.
Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 під час проживання з матір`ю ОСОБА_2 , зокрема в період з 09 квітня 2021р. по 01 серпня 2021р. відвідував Центр Дитячого Раннього Розвитку «Селфі» ( м. Одеса, вул. Сахарова, 26 ).
В період з 10 березня 2021р. по 23 лютого 2022р. малолітній ОСОБА_3 відвідував заняття «Малювання» та Міні сад за адресою: м. Одеса, вул. Сахарова 3Б .
Також в період з 01 березня 2021р. по 24 лютого 2022р. малолітній ОСОБА_3 відвідував заняття у Мовному Центрі «Гра» з вивчення англійської мови та заняття творчого розвитку.
Дитину завжди приводила мати ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , яка й проводила оплату за навчання дитини. Батька дитини жодного разу вихователі та вчителі не бачили. За висновком вчителя Центру Дитячого Розвитку «Селфі» ОСОБА_3 дуже любить матір і сильно до неї прив`язаний. Завжди з нетерпінням чекав на її прихід, і особливо помітно, що між матір`ю та дитиною дуже теплі і люблячі, та одночасно поважні стосунки.
Під час проживання з батьком, ОСОБА_1 , малолітній ОСОБА_3 у червні, липні, вересні 2022р. відвідував заняття з плавання з персональним тренером. Будь-яких інших доказів про навчання та/або відвідування курсів з навчання малолітнього ОСОБА_3 , з боку ОСОБА_1 суду не надано.
ОСОБА_2 є фізичною особою - підприємцем 30.11.2020р.
З представленої характеристики за місцем проживання ОСОБА_2 характеризується позитивно. У побуті завжди ввічлива, тактовна. Доброзичлива мати, приділяє багато часу вихованню дитини. За характером спокійна, врівноважена, розсудлива. Із сусідами підтримує добрі взаємини. У пияцтві, сварках помічена не була.
Відповідно до цивільно-правової угоди від 01 жовтня 2022р. ОСОБА_1 перебуває у договірних відносинах з ТОВ «Транслог-ЗД» з приводу виконання робіт на Одеський дирекції ДП «Укрзалізниця», за що отримує винагороду на умовах та в порядку визначеному договором.
За місце проживання ОСОБА_1 зарекомендував себе з позитивної сторони. Веде добропорядний спосіб життя, доброзичливий, чемний, постійно приймає участь в житті району, допомагає літнім людям, які мешкають поряд, має активну громадську позицію, завжди готовий прийти на допомогу. Сусідами характеризується, як гарний батько та господар, за словами сусідів дитина ОСОБА_1 доглянута, батьківські обов`язки виконує сумлінно, дитина на батька ніколи не скаржилася.
За обставинами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у неприязних стосунках, що саме по собі є наслідком впливу на психоемоційний стан малолітнього ОСОБА_3 . Крім іншого, таке підтверджується представленим консультативним висновком №17/20-к від 10 травня 2021р.
Допитані у судовому засіданні свідки з боку ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили той факт, що ОСОБА_1 належним чином виховує свого сина, який з ним проживає з квітня 2022р.
Свідки з боку ОСОБА_2 : її мати ОСОБА_11 , рідна сестра ОСОБА_12 у судовому засіданні вказували на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існували та існують напружені відносини.
Висновком №01-05-3/255вх від 16 грудня 2022р. про доцільність визначення місця проживання дитини, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову  ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина можу бути розлучена з матір`ю не встановлено. 16 грудня 2022р. орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради надав висновок №01-05-3/255вх, за яким вважав доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, ОСОБА_2 .
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей»
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно ухилився від встановлення обставин щодо повернення ОСОБА_2 разом з сином до місця проживання ОСОБА_1 після військової агресі російсьої федерації та виїзду ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 за кордон не відносяться до предмету доказування.
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження. 
Матір дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.
Колегія суддів приймає до уваги також ту обставину, що дитина протягом тривалого часу проживає разом з матр`ю та в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що б підтверджували ту обставину, що дитина не прижилась у новому середовищі.
Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини суд першої інстанції дійшов достатньо обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітньої разом із матір`ю.
Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Положеннями ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Так, відповідачем в порушення вищезазначених норм не надано жодних доказів на підтвердження доводів, викладених в апеляційнуй скарзі.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Судом апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України не виявлено неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи судом першої інстанції під час ухвалення рішення, а отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини та за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2023 року.

Головуючий:                                                                         О. В. Князюк

Судді:                                                                                  С.О. Погорєлова

                                                                                        А. П. Заїкін