П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
17 травня 2023 року                                                                                             м. Київ
            
Справа № 752/11600/20
Провадження № 22-ц/824/6481/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Поліщук Н.В.,
секретар Ольшевська Ю. М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Зінченка Максима Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 
на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня                2022 року, ухвалене під головуванням судді Мазура Ю. Ю.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
 
у с т а н о в и в:
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.08.2019 року між ним, ОСОБА_1 , та                ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США. Відповідно до п. 4 договору позики сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти готівкою частками або однією сумою до 08.11.2019 року. Пунктами 5.1., 5.2. договору встановлено, що у випадку прострочення повернення суми позики (визначеної у п.1 цього договору) до 08.11.2019 року, за кожний прострочений календарний тиждень до позичальника застосовується неустойка у вигляді штрафу у розмірі 1000,00 доларів США, не повернення суми позики у повному розмірі є підставою для застосування до позичальника штрафу у розмірі 1000,00 доларів США за кожний календарний тиждень прострочення повернення позики по договору до моменту повного погашення заборгованості позичальника перед позикодавцем. У зв`язку з тим, що відповідач не виконував свої зобов`язання за договором позики, позивач 31.03.2020 року та 08.05.2020 року надіслав на його адресу листи-вимоги про повернення грошових коштів, проте відповідач ухиляється від отримання вказаних листів-вимог, грошові кошти так і не повернув.
З урахуванням заяв про уточнення позовних вимог просив стягнути з                  ОСОБА_2 на свою користь суму грошових коштів у розмірі 97000 доларів США.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 рокупозов  ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України, станом на момент ухвалення рішення становить суму еквівалентну 1 097 058 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Зінченко М.М. в інтересах  ОСОБА_1  направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково послався на те, що визначення штрафу у твердій грошовій сумі не передбачено чинним законодавством. Вказав, що сторони є вільними в укладенні договорів та мають право самостійно встановити засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, в тому числі, визначити штраф у твердій грошовій сумі. Відмітив, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року зробила висновок про можливість встановлення сторонами договору різних видів забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання, в тому числі, у твердій грошовій сумі з прив`язкою до певних періодів/подій.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Маслюк А.А. в інтересах ОСОБА_2 погодився з висновками місцевого суду в оскаржуваній частині про те, що штраф не може нараховуватись за календарний тиждень та у твердій грошовій сумі. Окрім того, вказував, що ОСОБА_2 здійснювались платежі, якими частково було погашено основну суму заборгованості, вважав належним доказом вказаної обставини роздруківки листів з електронної програми обміну текстовими повідомленням, долучені до заяви про перегляд заочного рішення.
В судовому засіданні адвокат Зінченко М.М. в інтересах ОСОБА_1  підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Адвокат Маслюк А.А. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення адвоката Зінченка М.М. в інтересах  ОСОБА_1 та адвоката Маслюка А.А. в інтересах ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. 
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 30 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів з вимогою повернення, відповідно до пункту 1 якого відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, що еквівалентно 756969,00 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 30.08.2019.
Відповідно до п. 4 вищевказаного договору сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 30 000 доларів США готівкою частками або однією сумою до 08.11.2019. Факт повернення грошових коштів по цьому договору повинен бути підтверджений заявою у простій письмовій формі позикодавця про повернення йому коштів.
Пунктом 5.1. договору сторони погодили, що у випадку прострочення повернення суми позики (визначеної у п.1 цього договору) до 08.11.2019, за кожний прострочений календарний тиждень до позичальника застосовується неустойка у вигляді штрафу у розмірі 1000 доларів США за один календарний тиждень прострочення.
Не повернення суми позики у повному розмірі є підставою для застосування до позичальника штрафу у розмірі 1000,00 доларів США за кожний календарний тиждень прострочення повернення позики по договору до моменту повного погашення заборгованості позичальника перед позикодавцем (п. 5.2. Договору позики).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу, суд першої інстанції виходив із того, що сума штрафу не може нараховуватись за кожний календарний тиждень прострочення, а встановлення розміру штрафу у твердій грошовій сумі не передбачено законодавством і суперечить змістові цього правового поняття.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Наявність між сторонами правовідносин за договором позики підтверджена належними доказами та не спростовується відповідачем. 
Колегія суддів не приймає до уваги доводи, викладені адвокатом Маслюком А.А. в інтересах ОСОБА_2 , у відзиві на апеляційну скаргу щодо часткового погашення заборгованості за основною сумою позики, оскільки рішення місцевого суду в цій частині сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядається. Предметом розгляду апеляційного суду є лише позовні вимоги про стягнення штрафу у відповідності до умов укладеного договору. 
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 
Відповідно до частин 1-3  ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.
Колегія суддів відмічає, що за змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Стаття 546 ЦК України регулює наступним чином види забезпечення виконання зобов`язання: виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Частина друга статті 549 ЦК України встановлює, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 ЦК України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону, на що суди попередніх станцій правильно звернули увагу.
Отже, чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов`язань.
Для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов`язання.
Вищевказний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 травня               2020 року (справа №204/5406/17).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на власний розсуд було визначено зміст пункту 5.1. договору позики, згідно якого за кожний прострочений календарний тиждень до позичальника застосовується неустойка у вигляді штрафу у розмірі 1000 доларів США за один календарний тиждень прострочення, що відповідає положенням частини першої статті 627 ЦК України.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо неможливості нарахування штрафу за кожний календарний тиждень прострочення та його визначення в твердій грошовій сумі помилковими, оскільки узгоджений сторонами вид забезпечення зобов`язання не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Отже, вимоги  ОСОБА_1 про стягнення штрафу, який був нарахований у відповідності до умов укладеного договору, є обґрунтованими. 
При цьому, відповідно п. 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року з                    12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, який діє до теперішнього часу.
Так, період від 12 березня 2020 року, за яким нарахований штраф співпадає із періодом дії карантину на території України.
Відповідно до вимог п. 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України               ОСОБА_2 звільняється від обов`язку сплати на користь ОСОБА_1 штрафу за прострочення зобов`язань, який нарахований на підставі умов договору позики, у період дії карантину на території України.
В той же час, в період між датою початку прострочення зобов`язання - 08.11.2019 року, до дати встановлення карантину - 12.03.2020 року, минуло повних 17 календарних тижнів, а тому сума штрафу у відповідності до умов укладеного договору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 17 000 доларів США. Тобто, позовні вимоги щодо стягнення штрафу підлягають задоволенню частково.
Колегія суддів звертає увагу на те, що адвокат Маслюк А.А. в інтересах ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про часткове погашення заборгованості його довірителем, посилаючись на докази, долучені до заяви про перегляд заочного рішення, однак апеляційний суд позбавлений можливості прийняти до уваги та надати оцінку цим доказам, оскільки вони не були предметом дослідження суду першої інстанції, а представником відповідача не порушується питання про поновлення строку для подачі цих доказів та не зазначено причин не виконання відповідачем процесуального обов`язку щодо подання доказів у визначений процесуальним законом строк, а тому доводи в цій частині є необґрунтованими.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених підстав, колегія суддів доходить висновку, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення штрафу підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 також підлягає задоволенню частково.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як убачається із матеріалів справи, при зверненні до суду ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 10 510 грн., оскаржуючи рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення штрафу позивачем сплачено судовий збір в розмір 15 765 грн. 
В той же час, судовий збір, який підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги, з огляду на оскарження рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення штрафу, становить 10 888,89 грн. (10510 х 69,07% х 150%), тобто, позивачем було сплачено судовий збір в надмірному розмірі. 
Загальний розмір судового збору, який має бути розподілений між сторонами, становить 21 398,89 грн. (10888,89+10510). 
За результатами перегляду справи апеляційним судом позов задоволено в сумі                     47 000 дол. США, що становить 48,45 % від заявлених позовних вимог, тому судовий збір, який повинен бути стягнений пропорційно розміру задоволених позовних вимог із відповідача на користь позивача становить 10 367,76 грн. (21 398,89 х 48,45%).
Колегія суддів зауважує, що надмірно сплачений позивачем судовий збір під час подачі апеляційної скарги не підлягає розподілу між сторонами, а може бути повернутий за його заявою.  
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Зінченка Максима Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 рокув частині вирішення позовних вимог про стягнення штрафу скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення про часткове задоволення позову. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) грошові кошти в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України, станом на момент ухвалення судового рішення (17 травня 2023 року) становить суму еквівалентну 621 666 (шістсот двадцять одна тисяча шістсот шістдесят шість) грн. 20 коп.
Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 10 510 (десяти тисяч п`ятсот десять) грн 00 коп до 10 367 (десяти тисяч трьохсот шістдесяти семи) грн. 76 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 28 липня 2023 року.  

 
Головуючий                                                                                    Т. О. Невідома

Судді                                                                                                 В. А. Нежура

                                                                                                         Н. В. Поліщук