Справа № 148/1245/23
Провадження № 22-ц/801/1763/2023
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Штифурко Л. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2023 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В.,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Віта Анатоліївна, на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року, постановлену під головуванням судді Штифурко Л. А. в м. Тульчин Вінницької області,
в справі № 148/1245/23 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Тульчинської міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини,

встановив:
У липні 2023 року ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Тульчинської міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року справу передано до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за загальним правилом підсудності.
Не погоджуючись із такою ухвалою, позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець В. А., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність постановленої ухвали норм матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач заявив дві вимоги: про позбавлення батьківських прав, а також про стягнення аліментів на утримання дитини, тому справа може бути розглянута за правилами альтернативної територіальної підсудності, тобто за вибором позивача.
Учасники справи своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, проте його відсутність не перешкоджає перегляду ухвали суду, що відповідає положенням частини третьої статті 360 ЦПК України.
За правилами частини другої статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п.9 ч.1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 та про стягнення з неї аліментів на утримання дитини.
Позов подано за правилом альтернативної підсудності (ст. 28 ЦПК України) - за місцем проживання позивача.
Постановляючи ухвалу про передачу справи до іншого суду, суд першої інстанції посилався на частину першу статті 27 ЦПК України, якою встановлено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність передачі справи за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.
Підставою, як зазначено в ухвалі суду є те, що з відповіді Краматорської міської ради щодо реєстрації місця проживання відповідача від 12.07.2023 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а отже, вказаний позов не підсудний Тульчинському районному суду Вінницької області, а справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Краматорського міського суду Донецької області, а враховуючи розпорядження Верховного суду від 15.03.2022 № 8/0/9-22 щодо зміни територіальної підсудності судових справ - Індустріальному районному суду м. Дніпропетровська.
Колегія суддів з висновками суду першої інстанції не погоджується.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).
Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2 розділу I ЦПК України.
Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.
Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У пунктах 1, 2 та 36 Постанови №3 Пленуму «Про деякі питання визначення юрисдикції та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
Територіальна підсудність (юрисдикція) - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.
Відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів.
Згідно з частиною шістнадцятою статті 28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.
Справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності (відповідно до статті 27 ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (частина п`ятнадцята 28 ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів (або оплату додаткових витрат на дитину), такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з частиною першою статті 28 ЦПК України. 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 200/11563/18 (провадження № 61-7883св19).
Суд першої інстанції не взяв до уваги, що предметом позову у даній цивільній справі є не тільки позбавлення батьківських прав, а і стягнення аліментів на утримання дитини. Отже, до даної справи можуть бути застосовані правила альтернативної підсудності відповідно до статті 28 ЦПК України.
Місцевий суд цього не врахував та дійшов помилкового висновку про необхідність передачі справи на розгляд іншого суду.
Згідно з вимогами статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З урахуванням викладеного, ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Віта Анатоліївна, задовольнити.
Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 липня 2023 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                  Ю. Б. Войтко

Судді:                                                   І. В. Міхасішин

                                                  М. В. Матківська