ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 серпня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/237/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року (суддя Олійник В.М.) 
у справі № 160/237/23 
за позовом ОСОБА_1 ,   
до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області,   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -                                         
                                                    ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-525-57 У від 06.11.2020 щодо сплати недоїмки з єдиного внеску у розмірі 35588,74 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач хоч і був зареєстрований з 29.08.2007 суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою, але з 2017 року не здійснював підприємницьку діяльність. Позивач зазначає, що фактично припинивши будь-яку діяльність як фізична особа-підприємець з 2017 року, він, як фізична особа, розпочав роботу у Республіці Польща з 2018 року, працював там як наймана особа, отримуючи заробітну плату у період з 2018 по 2022 рік включно. Після початку збройної агресії проти України позивач повернувся до України і вступив до лав Збройних сил України з метою захисту своєї країни. Позивач вважає, що у відповідача не було правових підстав для нарахування йому єдиного соціального внеску у розмірі 35 588,74 грн. та винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-525-57 У від 06.11.2020, оскільки у період з 2018 року по 2022 рік включно, він не здійснював підприємницької діяльності, а фактично працював найманим працівником на території Республіки Польща.  
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року позов задоволено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку із відсутністю доказів на підтвердження здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання доходу на території України, та у зв`язку із тим, що позивач у період з 12.04.2018 по 10.06.2022 проживав та був працевлаштований за договорами найму і роботодавцем сплачувались відповідні податки на території Республіки Польща, у позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску як фізичною особою-підприємцем. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.  
Відповідач зазначає, що за даними інформаційної системи податкового органу позивач перебував на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Криворізькій північній ДПІ (Довгинцівський район) з 29.08.2007 по 07.06.2022 як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 був платником єдиного внеску. Відповідач вказує, що в ІКП ФОП ОСОБА_1 відображені щоквартальні нарахування за 2017-2020 роки: 09.02.2018 за 2017 рік у сумі 8448,00 грн.; 19.04.2018 за 1 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.; 19.07.2018 за 2 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.; 19.10.2018 за 3 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.; 21.01.2019 за 4 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.; 19.04.2019 за 1 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн.; 19.07.2019 за 2 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн.; 21.10.2019 за 3 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн.; 20.01.2019 за 4 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн.; 21.04.2020 за І квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн.; 20.07.2020 за 2 квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн.; 19.10.2020 за 3 квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн.; 19.01.2021 за 4 квартал 2020 року у сумі 2200,00 грн. Всього квартальні нарахування по єдиному внеску складають 37 788,74грн. Станом на 26.01.2023 нарахований єдиний внесок не сплачено. Враховуючи наявність заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування податковим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2020 №Ф-525-57 на суму 35 588,74 грн. Відповідач вважає, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а оскаржувана вимога винесена правомірно. Відповідач вважає помилковим посилання суду першої інстанції на Конвенцію між Урядом України і Урядом Республіки Польща про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, яка підписана 12.01.1993 та набрала чинності для України 11.03.1994, зазначає, що виходячи з правової суті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цей внесок не є предметом регулювання цієї Конвенції.
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач – ОСОБА_1 з 29.08.2007 по 07.06.2022 перебував на податковому обліку в органах ДПС України як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування.
Відповідно до трудового договору на визначений період від 12.04.2018 б/н, укладеного між роботодавцем в особі ОСОБА_2 , що веде діяльність під назвою ЕВІS Даріуш Валчак, Нове Тшепово 7, 09-405 Плоцьк, та працівником ОСОБА_1 , останній був найнятий роботодавцем. Договір укладено на визначений строк з 12 квітня 2018 року по 10 вересня 2018 року.
Згідно з трудовим договором на визначений період від 15.09.2018, укладеного між ТОВ КР ТRАNSРОL в Жирардуві, вул. 1-го Травня, 63Н, в особі УКлаудії Смульської, ОСОБА_3 (роботодавці) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (працівник), роботодавець приймає працівника на визначений термін з 15.09.2018 по 14.09.2019 на повну зайнятість на посаду водія вантажівки.
Відповідно до довідки про роботу б/д б/н, наданої ТОВ КР ТRАNSРОL 96-300 Жирардуві, вул. Пшемислова, 8, засвідчується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) працював в «КР ТRАNSРОL» Клаудія Смульська, Пьотр Смульський, вул. 1-го Травня, 63Н, 96-300 Жирардув у період з 15.06.2018 по 01.01.2019 на посаді: водій вантажівки, повний робочий день; за трудовим договором з 01.02.2019 по 23.04.2019 на посадах: водій тягача, повна зайнятість.
Згідно з довідкою з місця роботи від 23.04.2019 б/н ТОВ «КР ТRАNSРОL» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працював в ТОВ «КР ТRАNSРОL» Клаудія Смульська, Пьотр Смульський, вул. 1-го Травня, 63Н, 96-300 Жирардув в період з 15.06.2018 по 01.01.2019 повний робочий день. Працював в ТОВ «КР ТRАNSРОL» Клаудія Смульська, Пьотр Смульський, вул. 1-го Травня, 63Н, 96-300 Жирардув в період з 02.01.2019 по 23.04.2019 повний робочий день.
На підставі трудового договору від 20.05.2019 позивач з 20 травня 2019 року по 19 травня 2020 року працював у ТОВ «MADE POLSKA», Кольонія-Клепачка, вул. Транспортна, 4, 42-260 Камєниця-Польська, що також підтверджено довідкою ТОВ «MADE POLSKA» від 16.03.2020.
Відповідно до договору про зміну умов праці та оплати праці 27 вересня 2019 року, укладено між ОСОБА_4 (ТОВ «MADE POLSKA») та ОСОБА_1 :
- сторони змінюють вид трудового договору, укладеного 20.05.2019 на невизначений строк, на строковий;
- сторони вносять зміни до існуючих умов щодо: строку дії договору: з 20 травня 2019 року по 19 травня 2020 року на нових умовах. Термін дії договору: з 20 травня 2019 року на невизначений термін - попередні умови.
Відповідно до довідки від 10.06.2022, виданої ТОВ «MADE POLSKA», працівник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер PESEL: НОМЕР_1 , в рамках роботи за трудовим договором повний робочий день, укладеним з TOB «MADE POLSKA» з юридичною адресою: Кольонія-Клепачка, вулиця Транспортна, 4, 42-260 Камєниця-Польська, внесеним до реєстру підприємців Національного судового реєстру окружним судом під номером 0000735660 (далі іменується «Роботодавець» або «компанія»), в особі ОСОБА_5 - директора філії, отримує заробітну плату за роботу, з якої сплачується податок на доходи фізичних осіб до 1-ї податкової інспекції в Ченстохові з юридичною адресою в Ченстохові, вул. Філоматув, 18/20, 42-217 Ченстохова.
Працівник у період:
23 березня 2022 року - 31 березня 2022 року - взяв відпустку без збереження заробітної плати на підставі статті 174 § 1 Трудового Кодексу: 9 днів;
11 квітня 2022 року - 30 квітня 2022 року - взяв відпустку без збереження заробітної плати на підставі статті 174 § 1 Трудового Кодексу: 20 днів;
01 травня 2022 року - 31 травня 2022 року - взяв відпустку без збереження заробітної плати на підставі статті 174 § 1 Трудового Кодексу: 31 день.
Відповідно до військового квитка НОМЕР_2 , позивач 07.04.2022 призваний до Збройних Сил України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 за мобілізацією.
На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів та відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI відповідачем сформовано  вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-525-57 У від 06.11.2020.
Як вбачається із змісту означеної вимоги,  контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій  картці платника єдиного внеску позивача у розмірі мінімального страхового внеску за 2017 рік – 3 квартали 2020 року. Всього за вказаний період нараховано єдиного внеску на загальну суму 35588,74 грн. 
Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до суду з цим позовом. 
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних вимог. 
Предметом спору у цій справі є правомірність визначення позивачеві як фізичній особі-підприємцю обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відсутності здійснення  ним підприємницької діяльності та з огляду на те, що позивач протягом 2018-2020 років був найманим працівником на території Республіки Польща.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України  «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010  № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
За визначенням в пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України  самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. 
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є:
роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз.2 п. 1 ч.1 ст.4 Закону); філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами (абз.5 п.1 ч.1 ст.4 Закону);
фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування  (п.4 ч.1 ст.4 Закону). 
За правилами  абз.1 п.1 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI  єдиний внесок нараховується:  для платників, зазначених у  пунктах 1  (крім  абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України  «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
п.2 - для платників, зазначених у  пунктах 4  (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування),  5  та  5-1  частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
п.3 - для платників, зазначених у  пункті 4  частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч. 5 ст. 8 цього Закону).
Таким чином, фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності є платником єдиного внеску, при цьому, враховуючи положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», незалежно від того чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні.
Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України від 15 травня 2003 року № 755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Відповідно до ч. 9 ст. 4 Закону № 755-ІV фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Виходячи з означених правових норм, на фізичних осіб - підприємців покладається обов`язок по сплаті єдиного внеску, розмір якого має бути не меншим за розмір мінімального страхового внеску, до внесення до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців запису про припинення підприємницької діяльності такою особою.
Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності фізичних осіб-підприємців, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що фізична особа-підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати єдиного внеску роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
В даному випадку обставина, з якою позивач пов`язує відсутність свого обов`язку сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, і з чим погодився  суд першої інстанції, полягає в тому, що позивач з 12.04.2018 постійно перебував на території Республіки Польща як найманий працівник, офіційно працював за договорами найму на території Республіка Польща та роботодавцем на території Республіка Польща сплачувалися відповідні податки.
Суд апеляційної інстанції не приймає такі доводи позивача, вважає за необхідне зазначити, що в спірному випадку факт проживання та працевлаштування позивача в Республіці Польща не впливає на його статус як фізичної особи-підприємця і обов`язок як  платника єдиного соціального внеску за діючим  законодавством України. При цьому, також слід враховувати, що  роботодавці в Республіці Польща не є роботодавцями в розумінні Закону № 2464-VI, відповідно, позивач не вважається застрахованою особою, за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. 
Частина 5 статті 9 Закону № 2464-VI встановлює, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).
Наведені норми в сукупності з іншими нормами ст.9 та ст.10 Закону № 2464-VI передбачають  для певного кола осіб, в тому числі осіб, які працюють або постійно проживають за межами України,  можливість добровільної сплати єдиного внеску на підставі договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як вбачається з матеріалів справи, такий договір позивачем в установленому ст.10 Закону № 2464-VI порядку не укладався.
Також матеріалами справи не підтверджено реалізацію права позивача на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування згідно ч.9 ст.10 вказаного Закону, а саме: відповідно до договорів про добровільну участь, укладених центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з такими підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними). 
Посилання суду першої інстанції  на Конвенцію між Урядом України і Урядом Республіки Польща про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, яка підписана 12.01.1993 та набрала чинності для України 11.03.1994, суд апеляційної інстанції  вважає помилковим, оскільки  ця  Конвенція, як в ній зазначено,  застосовується  до  податків на доходи і на майно,  що  стягуються  від  імені  Договірної  Держави   або   її політико-адміністративного   підрозділу,   або   місцевої   влади, незалежно від способу їх стягнення. 
Відповідно до п.2, п.3 ст.2 Конвенції податками на доход і на майно вважаються усі  податки,  що справляються  від  загальної  суми  доходу та вартості майна або з елементів доходу,  включаючи податки на  доходи  від  відчужування рухомого   або   нерухомого  майна  і  податки  на  загальну  суму заробітної плати і платні, сплачуваних підприємством. 
Податками, на які поширюється ця Конвенція, зокрема, є в Україні: податок на прибуток (доходи) підприємств, прибутковий податок  з  громадян  України,  іноземних громадян та осіб без громадянства    ("український податок").  
Відповідно до п.4 ст.2 Конвенції ця  Конвенція застосовується також до будь-яких ідентичних або подібних по суті податків,  які стягуються одною з  Договірних Держав  після дати підписання цієї Конвенції,  в доповнення до або замість існуючих податків  цієї  Договірної  Держави.  Компетентні органи  Договірних  Держав  повідомляють  один одного про будь-які істотні  зміни,  що  відбудуться   в  їх  законодавствах щодо оподаткування. 
Виходячи з правової суті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цей внесок не є предметом регулювання наведеної вище Конвенції.
Докази перебування позивача протягом періоду, за який відповідачем нарахований єдиний соціальний внесок (2017 рік – 3 квартали 2020 року), у трудових відносинах на  території України і сплати роботодавцем у цей же період єдиного внеску за позивача як свого працівника в матеріалах справи відсутні, сторонами не подані. 
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції  дійшов висновку, що за встановлених у справі обставин позивач як фізична особа – підприємець у визначеному контролюючим органом періоді 2017 рік – 3 квартали 2020 року був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок незалежно від того, чи отримує він дохід від такої діяльності чи ні.
Судом встановлено, що позивач сплату єдиного внеску за вказаний вище  період не здійснював.
Відповідно до визначення у п.1 ч.1 ст.6 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відтак наявність недоїмки і відсутність доказів сплати єдиного внеску свідчить про законність дій контролюючого органу щодо формування та направлення спірної вимоги на суму боргу 35 588,74 грн.
Суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми права, що відповідно до  ст.317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.  
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –                                                     
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року у справі № 160/237/23 скасувати, прийняти нове рішення.
В позові відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко