Дата документу 06.09.2023 Справа № 336/633/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
               Єдиний унікальний № 336/633/23                                 Головуючий у 1 інстанції 
               № провадження 22-ц/807/1691/23                                 Дацюк О.І.
               № провадження 22-ц/807/1691/23-2                                  Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       06 вересня 2023 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       Головуючого:        Бєлки В.Ю.
               Суддів:                Гончар М.С.                
Маловічко С.В.
               За участю секретаря:Книш С.В.
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» - адвоката Фофанова Ярослава Леонідовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Мотор Січ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що ОСОБА_1 працював у ПАТ «Мотор Січ» на посаді директора з управління закупівель ПАТ «Мотор Січ». 
Наказом президента ПАТ «Мотор Січ» від 10.03.2022 року №465/к позивача ОСОБА_1 за невиконання посадових обов`язків по забезпеченню управління закупівель за п.2 ст.41 КЗпП було звільнено з посади у зв`язку із втратою довіри.
Позивач вважає наказ протиправним, таким, що прийнятий з порушенням вимог міжнародно-правових актів, Конституції України, Кодексу законів про працю України та інших нормативно-правових актів України.
Зазначає, що ст.41 КЗпП, за своєю структурно-юридичною побудовою, не має пункту 2, як такого. Зазначена норма права має частини, а частини, у свою чергу, мають пункти. Таким чином, відповідач, навіть на стадії такої важливої процесуальної дії, як звільнення працівника за ініціативою роботодавця, не спромігся на якісне юридичне оформлення супровідної документації, підійшовши до звільнення громадянина України формально та буденно, із профанською складовою.
Вказує, що за своїми посадовими обов`язками позивача ОСОБА_1 не можна віднести до категорії працівників, що безпосередньо обслуговували грошові кошти або товарні цінності.
Зазначає, що в наказі немає жодного посилання на докази виявлених порушень, наказ не містить конкретні посилання на пункти посадової інструкції позивача, які було порушено позивачем.
Також зазначає, що в період з 02.03.2022 року по 31.03.2022 року для працівників відповідача встановлено простій (п.3 наказу Голови ради директорів АТ «Мотор Січ» №62 від 01.03.2022 року).
Акцентує, що звільняючи позивача у незаконний спосіб, відповідач порушив, як норми чинного законодавства України, так і міжнародні правової норми, які є частиною національного законодавства України, що є неприпустимим.
Таким вочевидь незаконним звільненням грубим чином порушено конституційне право позивача на труд та на достатній життєвий рівень.
Отже, позивач підлягає поновленню на тій посаді, з якої його було звільнено.
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимішеного прогулу, зауважує, що визнаючи розмір середнього заробітку втраченого позивачем у зв`язку із вимушеним прогулом, необхідно виходити із того, що період вимушеного прогулу становить з 11.03.2022 року по день прийняття судом рішення. У зв`язку з чим з відповідача необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати незаконним та скасувати наказ президента ПАТ «Мотор Січ» № 465/к від 10.03.2022 року про звільнення директора управління закупівель ПАТ «Мотор Січ» ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді директора з управління закупівель ПАТ «Мотор Січ», стягнути з ПАТ «Мотор Січ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.03.2022 року по дату прийняття судом рішення про поновлення на роботі та стягнути судові витрати по справі.
Під час розгляду справи представником ОСОБА_1 – адвокатом Вишняковим Д.О. були уточнені позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку, а саме 09.06.2023 року представником позивача надано розрахунок середнього заробітку за період часу з 04.03.2022 року (дати звільнення) до 13.06.2023 року (дати наступного судового засідання).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ президента Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» № 465/к від 10.03.2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора управління закупівель.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора управління закупівель Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ».
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1 824 335,29 грн. за період з 04 березня 2022 року по 13 червня 2023 року включно.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3 220,80 грн.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 12 346,40 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.
Додатковим рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2023 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» на користь ОСОБА_1 судові витрати на надання професійної правничої допомогу в сумі 20 000,00 грн.
               У апеляційній скарзі представник ПАТ «Мотор Січ» - адвокат Фофанов Я.Л. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Ухвалюючи рішення, судом помилково не було прийнято до уваги вимог ч.2 ст.235 КЗпП щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не більше як за один рік. Втім, середній заробіток за час вимушеного прогулу було стягнуто за період який перевищує один рік. Судом не було прийнято до розрахунку період для стягнення середнього заробітку починаючи з 04.03.2022 року по 04.03.2023 року, як основний. Залишилось поза увагою, що дії позивача (підписання листа та перерахування грошових коштів) спричинили відповідачу збитки. Позивач прийняв особисте рішення вступити у господарські відносити з ризиковим контрагентом без перевірки його ділової репутації та здійснив розпорядження матеріальними та грошовими коштами відповідача, без фактичного надходження товару від товариства до підприємства. Таким чином, є помилковим твердження суду, що посилання відповідача на те, що підставою для втрати довір`я стали укладення договору від 03.07.2018 року та перерахування коштів без договору 12.06.2019 року. Не прийнято до уваги, що позивач в своїй діяльності повинен керуватись положенням СТП549.348.0-2017 «Положення про управління закупівель Посадова інструкція директора управління закупівель». Не враховано, що протокол від 08.03.2022 року та здійснена перевірка Департаменту економічної безпеки відповідача були підставою для складання наказу про звільнення позивача. Залишилось поза увагою, що позивач, який мав доступ до державної таємниці, виїхав за межі України не повістивши про це та не отримавши відповідний дозвіл у належних службових осіб на виїзд, без узгодження з керівництвом підприємства свого виїзду, з 04.03.2022 року не перебував на робочому місті. Ухвалюючи додаткове судове рішення, судом не враховано, що позивачем не надано належних доказів понесених ним судових витрат та не містить підтвердження отримання грошових коштів адвокатом позивача. Просить скасувати рішення суду та додаткове рішення суду та постановити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. 
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.
Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 з 22.08.2016 року працював на посаді директора управління закупівель ПАТ «Мотор Січ» та був звільнений 04.03.2022 року наказом від 10.03.2022 року.
Наказом голови ради директорів ПАТ «Мотор Січ» № 62 від 01.03.2022 року у зв`язку з неможливістю забезпечити безпечні умови праці та неможливості здійснення безперервної виробничо-господарської діяльності, дією комендантської години, для працівників ПАТ «Мотор Січ» встановлено простій з 02.03.2022 року по 31.03.2022 року. Пунктом 6 зазначеного наказу визначено, що для забезпечення безперебійної роботи критично важливих ділянок начальники відділів, управлінь та служб мають наказом по підрозділах залучати працівників на роботу в період простою.
Наказом президента ПАТ «Мотор Січ» № 465/к від 10.03.2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора управління закупок згідно п. 2 ст. 41 КЗпП за втрату довіри з боку власника. Як зазначено у наказі про звільнення ОСОБА_1 в умовах воєнного часу, не узгодивши з керівництвом підприємства свій виїзд за межі міста та призначення виконуючого обов`язки директора управління закупівель, з 04.03.2022 року відсутній на роботі, що могло призвести до зриву державного оборонного замовлення.
Також судом досліджені інші документи, надані відповідачем, а саме копію Положення про управління закупівель, копію договору, укладеного 03.07.2018 року між ПАТ «Мотор Січ», від імені якого діяв ОСОБА_1 , та ТОВ «Тренд Консалт», виписки з ЄДРЮО щодо ТОВ «Тренд Консалт» та ТОВ «Вантух», копію рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.12.2021 року, яким з ТОВ «Вантух» на користь ПАТ «Мотор Січ» стягнуто 400000 грн. компенсації за браковану продукцію за договором від 03.07.2018 року, копію постанови від 04.01.2023 року про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного рішення суду, заява ОСОБА_1 до ТОВ «Хімпродукт Інвест» від 06.06.2019 року з проханням поставити хлорне залізо на суму 2667,72 грн. та платіжне доручення про сплату вказаної суми.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини у п. 23 рішення у справі "Проніна проти України" (Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року нагадав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Оцінюючи доводи відповідача щодо підстав для втрати довір`я, суд першої інстанції дійшов наступного.
Конкретні підстави для звільнення особи мають бути зазначені у наказі про звільнення, у зв`язку з чим суд вважає, що в цьому випадку підставою для звільнення стали виїзд за межі міста без узгодження із керівництвом підприємства, непризначення тимчасово виконуючого обов`язки та відсутність на роботі з 04.03.2022 року, адже саме про це зазначено у наказів від 10.003.2022 року.
З наданих відповідачем документів вбачається, що у 2018 році між ПАТ «Мотор Січ» та ТОВ «Тренд Консалд» був укладений договір поставки 8 паливомірів, одного мікроперемикача та двох блоків на загальну суму 4 131 120 грн.
Зі змісту договору та тексту рішення суду вбачається, що постачальник виконав свої зобов`язання за договором та поставив продукцію ПАТ «Мотор Січ» у листопаді 2018 року (принаймні три паливоміра).
У серпні 2019 року було виявлено порушення роботи одного з паливомірів, у зв`язку з чим він був повернутий постачальнику у жовтні 2019 року.
Зміни щодо найменування та юридичної адреси підприємства-контрагента відбувались переважно у 2020 році.
Однак, лише у жовтні 2021 року ПАТ «Мотор Січ» звернулось із позовом до Господарського суду Закарпатської області.
Жодних претензій до ОСОБА_1 з приводу укладеного ним договору з 2019 року, тобто з моменту виявлення однієї одиниці бракованого обладнання, з боку працедавця не було, доказів протилежного суду не надано.
Також суду першої інстанції та апеляційній інстанції не надано і доказів того, що ТОВ «Хімпродукт Інвест» фактично не було поставлено ПАТ «Мотор Січ» хлорне залізо на суму 2667,72 грн. При цьому суд враховує, що оплата зазначеної продукції була проведена 12.06.2019 року, натомість відповідачем суду не надано доказів того, що у керівництва ПАТ «Мотор Січ» з цього приводу були зауваження до ОСОБА_1 до звернення останнім із позовом про поновлення на роботі.
Так, відповідачем не надано доказів того, що за фактами укладення договору та перерахування коштів щодо ОСОБА_1 ініціювалось чи проводилось службове розслідування або до останнього застосовувались відповідні дисциплінарні стягнення.
Підсумовуючи вищевикладене, посилання відповідача на те, що підставою для втрати довір`я стали укладення договору від 03.07.2018 року та перерахування коштів без договору 12.06.2019 року, суд правильно оцінив критично, як штучно сформовані відповідачем в обґрунтування законності звільнення позивача після подання останнім позову до суду.
Оцінюючи зазначені у наказі підстави для втрати довір`я, а саме виїзд ОСОБА_1 за межі міста, не призначення виконуючого обов`язки та не з`явлення на роботі, суд першої інстанції виходив з наступного.
Наказом № 62 від 01.03.2022 року на підприємстві був введений режим простою.
Визначення простою містить ст. 34 КЗпП, яка вказує, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Таким чином, з 02.03.2022 року по 31.03.2022 року на ПАТ «Мотор Січ» був введений режим простою, тобто зупинення роботи.
При цьому пунктом 3 наказу № 62 зазначено, що простій встановлений для всіх працівників підприємства, а виключення мали бути визначені окремим наказом, про що вказує п. 6 наказу № 62.
Як зазначив відповідач, наказів щодо виклику ОСОБА_1 для виконання критично важливих робіт підприємством не видавалось. Доказів того, що ОСОБА_1 з 04.03.2022 року по 10.03.2022 року доводилось до відома необхідність виходу на роботу в період простою суду не надано, а за таких обставин невихід на роботу та непризначення виконуючого обов`язки обумовлений саме простоєм, тобто зупиненням діяльності підприємства.
За відсутності у позивача підстав для неявки на роботі позивач мав розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 за прогул, а не за втрату довір`я.
Доводи представника відповідача про те, що сам факт виїзду ОСОБА_1 за межі м. Запоріжжя та, ймовірно, за межі України, свідчить про наявність підстав для втрати довір`я, суд першої інстанції не взяв до уваги як доказ по цій справі, оскільки ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Доказів наявності у позивача будь-яких обмежень щодо пересування в межах України суду не представлено, як і доказів того, що він виїхав за межі України.
Крім того суд першої інстанції правильно зазначив, що у разі наявності у ОСОБА_1 допуску до державної таємниці та допущення ним порушень, зокрема, невжиття заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці та незабезпечення контролю за охороною державної таємниці, є підставою для притягнення його до відповідальності у порядку, передбаченому чинним законодавством, зокрема ст. 212-2 КУпАП. В цьому випадку відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_1 був притягнутий до такої відповідальності чи принаймні ПАТ «Мотор Січ» було ініційовано таке притягнення до відповідальності.
Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність звільнення позивача за втрату довіри, адже відповідачем не доведено наявності підстав для звільненням ОСОБА_1 з цієї причини.
Виходячи з вище наведеного є правильним і висновок суду про те, що є всі підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що передбачено ст. 235 ч. 2 КЗпП.
Представником позивача наданий розрахунок середнього заробітку за період з 04.03.2022 року по день ухвалення судом рішення, правильність якого з урахуванням внесених представником позивача уточнень щодо заробітку за період простою відповідачем не оспорювалась, середній заробіток нарахований у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, тому висновок суду про задоволення позову в цій частині є обґрунтованим. Більш того ніяких розрахунків, які б спростовували висновок суду в цій частині відповідачем не надано.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» - адвоката Фофанова Ярослава Леонідовича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року по цій справі залишити без змін.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2023 року по цій справі залишити без змін.
               Дата складання повної постанови 11 вересня 2023 року.
               Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

               Головуючий:                                                        В.Ю. Бєлка

               Судді:                                                                М.С. Гончар 

С.В. Маловічко