Постанова                                     
Іменем України        
20 вересня 2023 року                                                                  
м. Київ
справа № 522/11455/20
провадження № 61-13372св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                  Пророка В. В., 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк),
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси                    від 04 серпня 2021 року під головуванням судді Бондар В. Я. та постанову Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у складі колегії суддів:                               Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М. у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 2006/686-Ф03.7/95 у розмірі                  1 107 783,25 грн.
В обґрунтування своїх вимог банк зазначив, що АТ «Альфа-Банк» є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») з 10 вересня 2019 року. 26 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2006/686-Ф03,7/95, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 64 740 доларів США. Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, борг не повертає.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 04 серпня 2021 року задовольнив позов АТ «Альфа-Банк». Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором кредиту від 26 грудня 2006 року № 2006/686-Ф03.7/95 у розмірі 1 107 783,25 грн, а також витрати зі сплати судового збору в сумі      16 616,75 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши ОСОБА_1 обумовлену суму коштів, а відповідач належно не виконував своїх зобов`язань щодо повернення кредиту.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся до суду 16 липня 2020 року в межах трирічного строку позовної давності, оскільки останній платіж  ОСОБА_1 за кредитним договором зараховано 04 жовтня 2017 року.
Одеський апеляційний суд постановою від 13 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Приморського районного суду            м. Одеси від 04 серпня 2021 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову банку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що банк не обґрунтував суму заборгованості та не надав документів на підтвердження заборгованості.
Апеляційний суд не врахував заяви відповідача про застосування строків позовної давності, не було застосовано правову позицію, висловлену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19)згідно з якими в разі порушення позичальником зобов`язань за кредитом, позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Також судами не перевірено наявність у АТ «Альфа-Банк» ліцензії на здійснення валютних операцій., оскільки банк мав право укладати кредитний договір в іноземній валюті, однак не мав права отримувати в іноземній валюті відсотки, комісію, тощо без індивідуальної ліцензії.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 13 лютого 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував цивільну справу із Приморського районного суду м. Одеси.
Верховний Суд ухвалою від 23 лютого 2023 року зупинив виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року до закінчення касаційного провадження у справі.
27 лютого 2023 року цивільна справа № 522/11455/20 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 14 серпня 2023 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26 грудня 2006 року АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту                                   № 2006/686-Ф03.7/95, відповідно до якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 64 740 доларів США, зі сплатою                 12,25 % річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості:         з січня 2007 року по листопад 2021 року щомісячно рівними частками по 360 доларів США, у грудні 2021 року - 300 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту - 25 грудня 2021 року.
Договором про внесення змін № 4 від 20 квітня 2015 року до договору кредиту           від 26 грудня 2006 року було змінено валюту кредиту з долара на гривню та змінено кінцевий термін повернення заборгованості до 15 листопада 2030 року (а. с. 47, 48 том 1).
Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк», відповідно до передавального акту від 11 жовтня 2019 року, затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» 15 жовтня 2019 року, протокол № 4/2019 та рішенням єдиного акціонерна АТ «Укрсоцбанк» 15 жовтня 2019 року, протокол            № 5/2019.
З довідки АТ «Альфа-Банк» вбачається, що станом на 23 червня 2021 року останній платіж ОСОБА_1 здійснив 04 жовтня 2017 року у розмірі 1 773,09 грн (а. с. 7, 8              том 2).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України). 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Після спливу строку кредитування кредитор позбавлений права нараховувати відсотки й пеню, передбачені кредитним договором.
За правилом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що 17 березня 2021 року ОСОБА_1 звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності                   (а. с. 144 том 1).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що останній платіж за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 здійснив 04 жовтня 2017 року, після чого погашення заборгованості за кредитом не здійснював. 
Таким чином, з 03 січня 2018 року у позивача виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав, банк звернувся із позовом до суду до позичальника 14 липня 2020 року тобто в межах загальної позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України.
Враховуючи вищенаведені норми права та той факт, що із цим позовом позивач звернувся 14 липня 2020 року в межах загальної позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України на його користь підлягають стягненню: 1 029 953,66 грн - заборгованості за кредитом; 23 946,41 грн - заборгованості за відсотками;                     5 651,04 грн - інфляційних втрат за кредитом та 810,29 грн - інфляційних втрат за відсотками, а тому висновки судів попередніх інстанцій в цій частині правильні.
Колегія суддів зазначає, що за змістом приписів параграфа другого глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.
Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.
Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Суди попередніх інстанцій на наведене належної уваги не звернули, а тому дійшли помилкових висновків про можливість стягнення пені за період з 18 червня                    2019 року по 12 червня 2020 року попри те, що з урахуванням приписів статті 258 ЦК України пеня підлягає стягненню за період часу починаючи з 14 липня 2019 року.
Отже на користь позивача із ОСОБА_1 підлягає стягненню пеня за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі - 38 074,78 грн та пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі - 5 773,40 грн.
Таким чином аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 в частині помилковості висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для застосування наслідків сплив позовної давності є прийнятними.
Аргументи касаційної скарги про те, що останній платіж був здійснений 25 травня 2015 року колегія суддів відхиляє, адже вони спростовуються матеріалами справи, а саме довідкою АТ «Альфа-Банк» з якої суди встановили, що станом на 23 червня 2021 року останній платіж ОСОБА_1 здійснено 04 жовтня 2017 року у розмірі                 1 773,09 грн. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржені судові рішення в частині розподілу судових витрат та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором підлягають зміні шляхом зміни їх мотивів та зменшення суми стягнення до - 1 104 209,58 грн.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір». 
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
У випадку розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, звільненими від сплати судового збору за результатами розгляду справи, є особи, які зазначені у статті 5 Закону України «Про судовий збір».
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, шо підтверджується копією довідки серії 12 ААБ № 724639 (а. с. 149 том 2). 
Таким чином ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі вищенаведених положень Закону України «Про судовий збір».
За наслідками розгляду справи позов АТ «Сенс Банк» підлягає задоволенню на                 99,67 %.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
При зверненні з позовом позивач сплатив 16 616,75 грн судового збору, що підтверджується меморіальним ордером № 3907029 від 13 липня 2020 року, тому з урахуванням того, що позов підлягає частковому задоволенню (на 99,67 %) судові витрати понесені позивачем в сумі 16 561,91 грн підлягають компенсації за рахунок держави.
Щодо вирішення питання про поновлення виконання рішення
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року до закінчення касаційного провадження у справі, то виконання судових рішень у незміненій після касаційного перегляду частині слід відновити на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року, залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року, змінити у мотивувальній частині, виклавши їх у редакції цієї постанови.
Резолютивну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду                                   від 13 вересня 2022 року, змінити, зменшивши суму заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» з 1 107 783, 25 грн до 1 104 209,58 грн.
Компенсувати Акціонерному товариству «Сенс Банк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 16 561 (шістнадцять тисяч п`ятсот шістдесят одна) гривні 91 копійки.
Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у незміненій після касаційного перегляду частині.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               А. І. Грушицький 
Судді                                                                                                            С. О. Карпенко 
                                                                                                                      І. В. Литвиненко
                                                                                                                      Є. В. Петров
                                                                                                                      В. В. Пророк