Ухвала
 
11 серпня 2023 року 
 
м. Київ
 
справа № 161/12347/22
провадження № 61-10946ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіального сервісного центру № 0741 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області, ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Територіального сервісного центру № 0741 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області, ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 20 березня 2019 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі за її позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, встановлено факт проживання однією сім`єю з відповідачем у період з січня 2004 року по березень 2015 року та здійснено поділ майна, в тому числі автомобіля «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який залишено у її власності, шляхом припинення права власності ОСОБА_1 на цей транспортний засіб. Дане рішення суду першої інстанції було залишено в силі після його перегляду в апеляційному та касаційному порядку.
 
Також позивачка вказувала, що 19 листопада 2019 року, на підставі виданих Луцьким міськрайонним судом Волинської області виконавчих листів, у справі, за її заявами приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ярушевською Т. І. були відкриті виконавчі провадження № 60656584 та № 60561463 та проводилось примусове виконання рішення суду. 03 квітня 2020 року приватний виконавець винесла постанови про завершення виконавчих проваджень у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі. Однак, судове рішення в частині набуття нею права власності на автомобіль залишилось невиконаним, оскільки реєстрація (перереєстрація) права власності на транспортні засоби не входить до компетенції приватного виконавця.
 
Крім того, позивачка зазначала, що перереєстрацію автомобіля «Mercedes-Benz E200» на себе через Сервісний центр МВС не змогла провести по тій причині, що відповідач ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом попереднього власника автомобіля, до рішення суду, навмисно вивіз цей транспортний засіб за кордон у Республіку Польща та залишив його на стоянці біля аеропорту у м. Варшава.
 
У липні 2020 року вона зверталась до Територіального сервісного центру № 0741 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України у Волинській області з заявою про проведення перереєстрації автомобіля «Mercedes-Benz E200» на себе після набрання законної сили рішенням місцевого суду від 20 березня 2019 року, однак у цьому їй було відмовлено, по причині ненадання самого транспортного засобу для огляду.
 
Також, позивачка вказувала, що з метою захисту своїх прав власника рухомого майна зверталася до Луцького міськрайонного суду Волинської області із заявою про зміну способу виконання судового рішення та окремим позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, однак відповідними рішеннями як суду першої інстанції так і апеляційного суду у задоволенні цих її вимог було відмовлено. Разом з цим апеляційним судом у постанові було зазначено, що вона як власник майна не позбавлена права звернення до відповідача з позовом про його витребування.
 
Посилаючись на вказані обставини,  ОСОБА_2 просила суд: зобов`язати територіальний сервісний центр № 0741 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області на підставі рішення суду від 20 березня 2019 року здійснити реєстрацію автомобіля марки «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 за нею, скасувавши реєстрацію за ОСОБА_1 , та видати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 автомобіль марки «Mercedes-Benz E200», свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до замка запалення вищевказаного автомобіля, шляхом його передачі ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача ОСОБА_1 понесені судові витрати.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року позов задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 майно: автомобіль марки «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 438 770,00 грн; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; ключі до замка запалення вищевказаного автомобіля, шляхом передачі власнику ОСОБА_2 .В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Додатковим рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати за надання правничої допомоги в розмірі 24 100,00 грн.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 20 червня 2023 року апеляційні скарги представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року та на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2023 року залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2023 року залишено без змін.
 
У липні 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити, а в частині вимог про зобов`язання вчинити дії - закрити.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят  розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом спору у справі є витребування автомобіля вартістю 438 770,00 грн з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії. Справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн).
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною. 
 
Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить. 
 
Посилання заявника на пункт 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у малозначних справах. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах, підлягають касаційному оскарженню. 
 
Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи незначної складності.
 
Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник у касаційній скарзі, та зазначених підстав не встановлено.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіального сервісного центру № 0741 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області, ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак