Постанова
Іменем України
30 серпня 2023 року
м. Київ
справа № 752/10924/19
провадження № 61-9328св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , державний реєстратор комунального підприємства  «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкін Олександр Васильович,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського  районного суду м. Києва в складі судді                 Мазура Ю. Ю. від 16 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Кулікової С. В. від 25 серпня 2022 року,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                  ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О. В. про визнання протиправним та скасування рішень та записів державного реєстратора щодо права власності на нерухоме майно.
Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 24 липня 2012 року між нею, як позичальником, та ОСОБА_2 , як позикодавцем, був укладений договір позики № 24/07 на суму 3 972 667 грн, що еквівалентно 496 000 дол. США. Позичальник зобов`язаний  повернути отриману суму позики в гривнях, а також винагороду в гривнях, вказану в договорі, позикодавцю до 24 січня 2013 року включно. З метою забезпечення повернення суми позики 24 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
07 грудня 2018 року державний реєстратор КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкін О. В. прийняв рішення про припинення обтяження у вигляді арешту на квартиру.
07 грудня 2018 року державний реєстратор КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкін О. В. прийняв рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 . Підставами прийняття рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру зазначено: звіт про оцінку від 07 грудня 2018 року, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, лист-вимога від 18 жовтня 2018 року, іпотечний договір.
Позивачка вважає незаконними вказані рішення державного реєстратора КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О. В. у зв`язку з тим, що оцінка майна була проведена без огляду майна, державним реєстратором не було перевірено наявність заборгованості за договором позики та були наявні підстави, передбачені пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для відмови у проведенні державної реєстрації прав, а саме наявність арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_1 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня                   2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав у державного реєстратора КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О. В. для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 за пунктом 6 частини першої  статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», оскільки обтяження на квартиру, яка є предметом іпотеки, було зареєстровано після реєстрації іпотечного договору, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові з інших підстав.
Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту свого права, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
У вересні 2022 року ОСОБА_1 , через свого адвоката Панченко К. А., звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2022 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від                       17 серпня 2022 року в справі № 450/441/19, від 02 червня 2021 року в справі № 904/48/20, від 19 червня 2018 року в справі № 820/5348/17, від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19, від 19 лютого 2021 року в справі № 643/12369/19, від 13 червня 2018 року в справі                                        № 644/2494/16-ц, від 19 грудня 2019 року в справі № 211/2171/15, від               01 жовтня 2020 року в справі № 2-2394/10, від 15 жовтня  2020 року в справі № 917/628/17, від 07 квітня 2021 року в справі № 753/3055/18, від 27 березня 2019 року в справі № 204/198/16-ц, від 18 квітня 2018 року в справі № 826/14016/16, від 18 грудня 2019 року № 345/4014/17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня  2021 року в справі № 904/5726/19, від 03 квітня 2019 року в справі № 755/5072/17, від 08 червня 2021 року в справі № 346/1305/19, від 20 листопада                      2018 року в справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року в справі                № 915/478/18, від 28 березня 2018 року в справі № 705/552/15-а (пункт                 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
У листопаді 2022 року ОСОБА_2 , через свого адвоката                       Горлова С. С., через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить зазначену касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Зазначає, що заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки.
Узагальнені доводи письмових пояснень по справі
У липні 2023 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Конопля А. М., подала до Верховного Суду письмові пояснення по справі, у яких вказує на незаконність оскаржуваної постанови апеляційного суду.
У серпні 2023 року  ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Конопля А. М., подала до Верховного Суду письмові пояснення по справі, у яких просить врахувати при розгляді справи постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, у якій зроблено висновки, що вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 752/10924/19 з Голосіївського районного суду м. Києва.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2023 року справу вказану справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що 24 липня 2012 року між ОСОБА_1 , як позичальником, та ОСОБА_2 , як позикодавцем, був укладений договір позики № 24/07.
Відповідно до пунку 1 договору, позикодавець надає позичальнику позику в сумі 3 972 667 грн, що еквівалентно 496 000 дол. США станом на день надання позики, а позичальник приймає позику, і зобов`язується повернути надану позику, а також винагороду в сумі, встановленій договором, у визначений договором строк.
Згідно із пунктом 2 договору позики, за користування позикою позичальник сплачує позикодавцю винагороду в розмірі 2% за місяць від суми винагороди.
Відповідно до пункту 4 договору позики, позичальник зобовязаний повернути отриману суму позики в гривнях, а також винагороду в гривнях, вказану в договорі, позикодавцю до 24 січня 2013 року включно.
Відповідно до пункту 10 договору позики, з метою забезпечення повернення суми позики позичальник передає в іпотеку на користь позикодавця нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .
24 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом                КМНО Гоменюк О. М.
Відповідно до пункту 1.1. іпотечного договору, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя за договором позики, а згідно з пунктом                   1.2 іпотечного договору - предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .
07 грудня 2018 року державний реєстратор КП «Реєстраційни центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкін О. В. прийняв рішення про припинення обтяження у вигляді арешту на квартиру (індексний номер рішення: 44487060 від 07 грудня 2018 року 17:10:11).
07 грудня 2018 року державний реєстратор КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкін О. В. прийняв рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (індексний номер: 44487131 від 07 грудня 2018 року 17:11:37) Підставами прийняття рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру зазначено: звіт про оцінку від 07 грудня 2018 року, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, лист-вимога від 18 жовтня 2018 року, іпотечний договір).
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                     2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає  частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилаючись на те, що внаслідок протиправних дій, вчинених державним реєстратором                     КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу»                     Прошкіним О. В. та ОСОБА_2 , позивачка була незаконно позбавлена права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та просила визнати протиправними та скасувати відповідні рішення та записи державного реєстратора щодо права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_2 .
Апеляційний суд відмовляючи в позові, пославшись на постанову Великої Палати Верховного суду від 09 листопада 2021 року у справі                  № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), виходив із того, що вимоги про скасування записів державного реєстратора не є ефективним способом захисту, оскільки належним способом захисту позивача є віндикаційний позов.
Проте з такими висновками апеляційного суду не можна погодитись з огляду на таке.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що «з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IVзадоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 545/1883/20, про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності призведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності».
До схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження                                 № 14-81цс22).
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі -в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом)  державна реєстрація речових прав а нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту  такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону).
У частині другій статті 26 Закону, зокрема, встановлювалося, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті                 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.
При розгляді справи цієї категорії суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей; (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).
Положення Закону регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону, чинними на момент вчинення ним лій на підставі такого судового рішення.
Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.
Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком  державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.
Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону.
Отже, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне  нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.
При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.
Обов`язок суду скасовувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав (обтяжень) слід розуміти як обов`язок суду вирішити наявний спір про право.
Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього  частини третьої статті 26 Закону задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).
Суд апеляційної інстанції дійшовши помилкового висновку, про те, що позивачка звернулась до суду з неналежним способом захисту, по суті рішення суду першої інстанції не переглянув, оцінку законності винесення Державним реєстратором оспорюваних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не надав та не перевірив висновків суду першої інстанції про те, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 права позивачки не порушує.
При цьому апеляційний суд не врахував, що перехід права власності від іпотекодавця до іпотекодержателя здійснений саме на підставі рішення про державну реєстрацію права власності на підставі іпотечного застереження, що міститься в іпотечному договорі, і саме цю реєстрацію оспорює позивачка.
З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав. 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
У частинах третій, четвертій статті 411 ЦПК України закріплено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які заявник посилається у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у  разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції не переглянуто рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог по суті спору, не надано оцінки законності винесення державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, не встановлено у повній мірі інші фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили  моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко	
 	В. М. Коротун	
 	М. Ю. Тітов