Дата документу 01.08.2023 Справа № 314/1800/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 314/1800/23 Головуючий у І інстанції: Кіяшко В.О.
Провадження № 22-ц/807/1541/23                                     Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.,
секретар: Книш С.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2023 року у справі за позовом   ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про зобов`язання нарахування та сплати єдиного внеску за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У травні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська Залізниця» про зобов`язання нарахування та сплати єдиного внеску за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначав, що з 08.07.1997 до 05.01.2022 він працював на підприємстві АТ «Українська Залізниця» на різних посадах. Востаннє, на виконання рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06.07.2021 у справі № 314/24/21, позивача було звільнено з роботи з 07.10.2020 на підставі наказу від 06.01.2022 № 5/ОС. Поряд з вимогою про звільнення АТ «Українська Залізниця» було зобов`язано виконати певні дії фінансового характеру, а саме: виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 66150 грн. Аналізуючи Індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлено (довідка ОК-5) та Відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утримання податків позивач з`ясував, що АТ «Українська Залізниця» не здійснювало відповідні нарахування та сплату єдиного внеску за час вимушеного прогулу, а саме: з грудня 2020 року до грудня 2021 року. 
Позивач зазначав, що звертався до колишнього роботодавця з пропозицією добровільного врегулювання цього питання, але той проігнорував його вимогу, у зв`язку з чим, він звернувся до суду.
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_1  просив суд зобов`язати АТ «Українська Залізниця» внести до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за час його вимушеного прогулу.
Рішенням Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарни  ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції неправильно обрав документ для аналізу (Відомості), тоді як потрібно було обрати довідку Форми ОК-5, адже предметом його позову було невиконання законодавства про ЄСВ. Вимог щодо невиконання вимог податкового законодавства він до суду не заявляв.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська Залізниця» заперечує проти її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2023 року – без змін.
У судовому засіданні  ОСОБА_1 наполягав на задоволенні своєї апеляційної скарги, рішення Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2023 року просив скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Представник АТ «Українська Залізниця» Уткін О.Є. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи скаржника та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в судовому порядку не довів обставину – не внесення податкового розрахунку сум доходу, нарахованого на користь платника податку – фізичної особи, утриманого з них податку відповідачем АТ «Українська залізниця».
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» здійснити звільнення ОСОБА_1 шляхом видачі наказу про його звільнення з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з 07 жовтня 2020 року.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 66150 грн та судовий збір у розмірі 454 грн.
Як правильно встановив суд першої інтонації, предметом спору у справі є невнесення відповідачем податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків – фізичних осіб, і утриманого з них податку, а отже встановленню підлягають обставини: чи дійсно така бездіяльність та порушення закону з боку відповідача мала місце та чи така дія є правомірною (вчинена відповідно до Закону, в межах повноважень, на підставі відповідного нормативно-правового акту), суть спору, вирішення питання, встановлення фактів та обставин зводяться до встановлення обставин: чи мала місце така бездіяльність, чи вчинені ці дії відповідачем, та надання правової оцінки таким діям.
На підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_1 надав суду довідку Форми ОК-5 (а.с. 9) та в відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (а.с. 10), у яких суд першої інстанції встановив розбіжності.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що нормами законодавства не передбачено відповідальність податкового агента перед застрахованою особою за технічну помилку, для виправлення якої передбачена інша – окрема процедура.
Крім того, колегія суддів зауважує, що скаржник не заперечує та фактично визнає факт виконання відповідачем судового рішення в частині стягнення середнього заробітку з час вимушеного прогулу, У зв`язку з виплатою вказаних коштів, роботодавцем до УПФУ були відраховані відповідні суми податків та зборів, що відображено у наданих позивачем індивідуальних відомостях про застраховану особу. 
Тож правові підстави для повторної сплати відповідачем (як податковим агентом) внесків до Пенсійного фонду відсутні.
Отже, всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, а приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду в їх оцінці.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2023 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2023 року у цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 10 серпня 2023 року.

Головуючий:

Судді: